# ╤мена тво╖, Укра╖но

Иван Феодосеевич Корсак

═"╤мена тво╖, Укра╖но", книга знаного л╕тератора з Волин╕ ╤вана Корсака, поверта╓ нас обличчям до постатей укра╖нсько╖ ╕стор╕╖, замовчуваних або забутих. Ту вм╕щено двадцять с╕м опов╕док про уродженц╕в нашо╖ земл╕, яким була суджена вельми неперес╕чна доля.Ун╕кальн╕стю книги ╓ публ╕кац╕я в н╕й на п╕дтвердження уривк╕в з ориг╕нал╕в польською, англ╕йською, французькою та ╕ншими мовами, аби читач впевнився, що автор суворо дотриму╓ться правди

Художньо-документальн╕ опов╕дання


УДК 821.161.2-32

ББК 84.4 УКР 6

К 69


Корсак ╤. Ф. ╤мена тво╖, Укра╖но: Художньо-документальн╕ опов╕дання.

- Луцьк: ПВД "Твердиня", 2007. - 300 с. - (Сер. "Пантеон

").


Книга в╕домого л╕тератора з Волин╕ ╤вана Корсака поверта╓

нас обличчям до постатей укра╖нсько╖ ╕стор╕╖ та культури,

замовчуваних або забутих.


В оформленн╕ обкладинки використано мапу Укра╖ни

Гомана, 1716 р╕к


Сер╕я "Пантеон"

Заснована 2006 року


ISBN 978-966-2115-01-7 ╘ Корсак ╤. Ф., 2007

ISBN 978-966-8770-55-5 (сер╕я) ╘ ПВД "Твердиня", 2007


Присвячую славним

мо╖м внучатам -

╤ванов╕, Ол╕, Романов╕


ЗМ╤СТ


Сверстюк ╢вген. "Що ми? Чи╖ сини?" 5

Корсак ╤ван. Слово до читача 7


В╕нчання князя Володимира 11

Мамо, вийди зам╕ж за короля 16

Прихисток в╕зант╕йських монарх╕в 21

Корона Данила 25

Король Юр╕й ╤, муж зело мудрий 31

Благословення короля Юр╕я ╤╤ 35

Пророч╕ блискавиц╕ над Олеським замком 39

Перв╕стки р╕дного слова 43

Нев╕стка Богдана Хмельницького 49

Головнокомандувач ╢вропи 55

Повернення Богуна 79

Розгром Рос╕╖ 83

Кавалер ордена Бусто де Л╕бертадор 90

"Величний благод╕йник людства" 94

Лиш правда зостанеться 103

"У москал╕в не хочу помирати..." 108

Табакерка Василя Капн╕ста 112

Останн╕й концерт маестро 118

Полон В╕нстона Черч╕лля 124

В╕дмова консула Ванкувера 128

Вишне моя, ем╕грантко... 133

Василь Якович, класик японський 143

З пракорен╕в Запор╕зько╖ С╕ч╕ 148

Зустр╕ч у Швейцар╕╖ 158

На французьк╕й земл╕ 162

Лист земляка 170

Непосильна загадка Рамона 181


Зам╕сть коментар╕в: Наша минувшина очима р╕зного люду 187


Християн╕зац╕я Рус╕: холодний розрахунок володаря чи осяяння душ? 188

Ки╖вський зять: "В╕рив у славу, багатство та владу..." 206

У слабкого не шукатимуть захисту 212

Корона, що сама напрошувалася 214

Наших прад╕д╕в великих... 220

"...Не раз намагалися в╕дняти в╕д нас..." 226

Горда княз╕вна Розанда 231

"Людина великого духу" 241

╤ зрадники, ╕ кар"╓ристи, ╕ ╓ретики... 250

Дол╕, пов"язан╕ з Укра╖ною 265

Концерт, якому звучати дов╕ку 273

╤м"я, що не сходить з вуст 277

В╕д╕браний спадок 281

Подвижництво без спод╕вань на винагороду 284

Японський класик Василь ╢рошенко 290

Х╕ба зустр╕нуться в енциклопед╕ях 295

"Король Америки" 296


5

"Що ми? Чи╖ сини?"


В

В

их╕д з ╢гипетського полону - це передус╕м

повернення до себе, до сво╖х корен╕в ╕ до

сво╖х святинь. Безпам"ятство ╓ умовою виживання

в невол╕. У в╕дом╕й легенд╕ про ╓вшан-з╕лля змальову╓ться

образ сп╕вця, який прагне ╕ словом, ╕

р╕дною п╕снею пробудити порив до вол╕ в половецького

невольника. Але в╕н глухий до всього ╕

т╕льки пучок ╓вшан-з╕лля, знайомий з дитинства

запах, оживив його. П╕сля втеч╕ з полону той сп╕вець,

звичайно, розпов╕датиме хлопцев╕ ╕стор╕ю та

легенди р╕дного краю.


В укра╖нц╕в справа складн╕ша. Протягом стол╕ть

нам забивали голови ус╕м, аби т╕льки ми не знали:

"що ми? Чи╖ сини? Ким? За що закут╕?.." (Т.Шевченко).

Як зауважив Олександр Довженко, ми

╓диний в св╕т╕ народ, в школах якого не вивча╓ться

р╕дна ╕стор╕я.


Нин╕ ми вже вивча╓мо ╕стор╕ю Укра╖ни, але


в пам"ят╕ наш╕й усе ще дом╕ну╓ звук старих ╕мперських

м╕ф╕в, на яких виховувалися покол╕ння

слухняних ╕мперських "малорос╕в". Комплекс

меншовартости не да╓ сучасн╕й молод╕ тверезо

сприймати факти в потоц╕ лже╕нформац╕╖. Нав╕ть

╕сторичн╕ факти, як╕ зберегла пам"ять, сприймаються

з тенденц╕╓ю сл╕по в╕рити ╕ноземним джерелам,

як╕ плекали, зв╕сно, свою пам"ять, сво╖ нац╕ональн╕

╕нтереси ╕ п╕дходи.


Книжка в╕домого л╕тератора з Волин╕ ╤вана

Корсака поверта╓ нас обличчям до постатей укра


66

╖нсько╖ ╕стор╕╖ ╕ культури, замовчуваних або забутих.

╤ це добра книжка. Хтось може закинути, що в

тих щирих розпов╕дях акценту╓ться нац╕ональний

мотив. Однак згадаймо мотивац╕ю знаних у св╕т╕

вчених, математик╕в Михайла Остроградського,

Михайла Кравчука, ф╕зика ╤вана Пулюя, письменника

╕ перекладача Миколи Гн╕дича, зрештою Тараса

Шевченка ╕ нав╕ть Миколу Гоголя. Х╕ба вони

не п╕дкреслювали сво╓╖ нац╕ональност╕ в середовищ╕,

яке вол╕ло б ╖╖ закреслити? Бо почуття нац╕онально╖

г╕дност╕ ╓ важливою складовою людсько╖

сутност╕ та порядност╕ особи ╕ громадянина.


╢вген Сверстюк


7

СЛОВО ДО ЧИТАЧА


Н

Н

аписати цю книгу мене п╕дштовхнула крайня

потреба: я мав змогу надивитися, як мордуються

сучасн╕ школярики, в╕дшукуючи знаков╕ ╕мена

нашо╖ кревно╖ ╕стор╕╖. А вже при п╕дготовц╕ книги

довелося стикнутися з неймов╕рними курйозами,

г╕ркими, см╕шними й парадоксальними фактами.


По приклади не треба за версту ходити. Набер╕ть

на будь-як╕й пошуков╕й систем╕ в ╤нтернет╕

ключов╕ слова "нобел╕вський лауреат Жорж Шарпак

" - ╕ ви отрима╓те сотн╕ пов╕домлень у в╕дпов╕дь:

французький ф╕зик, що народився у Польщ╕.

Начебто все правда, кр╕м манюс╕нько╖ детал╕.

Георг╕й Харпак (таке справжн╓ його ╕м"я та пр╕звище)

народися в Дубровиц╕ на Р╕вненщин╕, його

батько мав тут цегельний завод ╕ з того буд╕вельного

матер╕алу зведено чимало дом╕вок на всьому

волинсько-р╕вненському Пол╕сс╕. Родинний д╕м

╖хн╕й т╕льки нещодавно, на жаль, знесли. Або розгорта╓мо

будь-яку енциклопед╕ю чи знову ж таки

вда╓мося до пошуку в ╤нтернет╕ на слова "Михайло

Остроградський" ╕ тут же чита╓мо: "Выдающийся

русский физик". А той "выдающийся русский" публ╕чно,

у широкому кол╕ казав: "У москал╕в не хочу

й помирати", ╕ таки вгадав власну смерть, помер та

похований на Укра╖н╕ (не кажучи вже, що перш╕

знаков╕ прац╕ Михайла Васильовича писан╕ взагал╕

не рос╕йською чи нав╕ть укра╖нською, а французькою

мовою). Чита╓мо спогади св╕дк╕в та учасник╕в

н╕мецького загону в битв╕ при Хотин╕ 1621 року й

неждано-негадано д╕зна╓мося: вир╕шальний б╕й,

що зупинив наступ мусульманського св╕ту на християнський,

╓вропейський, виграли не укра╖нськ╕

в╕йська Сагайдачного чи польськ╕ вояки, а н╕мецький

корпус. У турецьких описах розгрому Рос╕╖


88

(власне - Москов╕╖) п╕д Конотопом, розгрому, якого

не знала ця держава за всю ╕стор╕ю до того часу,

з"ясову╓ться, що найб╕льшим був вклад кримськотатарських

союзник╕в, про визначальну роль укра╖нського

в╕йська Виговського взагал╕ ╕нколи можна

не згадувати, наче й не в Укра╖н╕ те д╕ялося...


У в╕денськ╕й лаборатор╕╖ знаного вченого й

винах╕дника, професора ╤вана Пулюя стажувався

н╕мецький ф╕зик Конрад Рент╜ен. Професор

щиросердно знайомив ус╕х колег з власним винаходом,

демонстрував зн╕мки, зроблен╕ за допомогою

Х-промен╕в, опубл╕кував статт╕ ран╕ше

за Рент╜ена, в тому числ╕ зн╕мок Х-променями

людського скелета. Однак Нобел╕вська прем╕я за

винах╕д д╕сталася н╕мецькому вченому. Альберт

Ейнштейн з цього приводу з╕ властивою прямотою

писав знайомому ╕ сус╕дов╕ по В╕дню ╤ванов╕

Пулюю: "Може, те непри╓мно вам слухати, але

хто сто╖ть за вами, укра╖нцями, яка культура, як╕

акц╕╖? А за Рентгеном - уся ╢вропа".


У р╕зних заруб╕жних джерелах ╤ван Виговський,

Юр╕й Немирич, ╕нша знакова козацька старшина

поста╓ то польськими, то литовськими феодалами.

Укра╖нська ж справа, як╕й вони до крихти в╕ддали

життя, чомусь в╕дходить на другий план або й зовс╕м

не згаду╓ться. Винуват╕ ми сам╕...


У Третяковський галере╖ в Москв╕ я запитав зав╕дувачку

в╕дд╕лу, чи ╓ в них роботи Йова Кондзелевича.


- ╢, - ствердно, без заминки в╕дпов╕ла зав╕дувачка.

- Чому ж вони не виставлен╕?

- Нема╓ м╕сця. Роботи збер╕гаються в запасниках.

Настав час виймати нашу ╕стор╕ю ╕ духовну спадщину

╕з "запасник╕в".

Нашого цв╕ту - по всьому св╕ту... Доля розкидала

укра╖нський люд неймов╕рними обширами,

економ╕ку ╕ культуру в╕н розбудовував ╕ дал╕ розбудову╓

в сотнях кра╖н. ╤ при цьому не ма╓ потреби


9

доводити тезу на кшталт: "Укра╖на - батьк╕вщина

слон╕в". Нема╓ сенсу робити з вих╕дц╕в з Укра╖ни

ура-патр╕от╕в, як╕ т╕льки й снять, аби повернутися

на землю прабатьк╕вську. Кумедно вимагати в╕д Георг╕я

Харпака, щоби в╕н покинув власн╕ ядерн╕ досл╕дження

на кордон╕ Франц╕╖ та Швейцар╕╖ ╕ посп╕шив

притьма в╕дновлювати батьк╕вську цегельню в

Дубровиц╕. Водночас двадцятиоднор╕чний Шопен

покинув польську землю назавжди, але н╕хто не посм╕╓

в╕д╕брати його ╕м"я у польського народу.


Ми - не л╕пш╕ у Бога й не г╕рш╕. Але вклад укра╖нц╕в

у св╕тову цив╕л╕зац╕ю ма╓ бути достойно й

об"╓ктивно оц╕нений. Спочатку нами самими (передус╕м!),

а згодом ╕ св╕товою сп╕льнотою.


Окремо к╕лька сл╕в про прим╕тки, що ╖х взято

здеб╕льшого з неопубл╕кованих дос╕ джерел. Впада╓

у в╕ч╕ те, що часто-густо укра╖нська ╕стор╕я розгляда╓ться

лише як частина то польсько╖, то рос╕йсько╖,

то австр╕йсько╖, то литовсько╖, то ще чи╓╖сь ╕стор╕╖.

Подекуди комусь хот╕лося б виставити нас, як затятих

антисем╕т╕в, починаючи в╕д Богдана Хмельницького.

При цьому навмисне упуска╓ться, що т╕

чи ╕нш╕ траг╕чн╕ под╕╖ в╕дбувалися на соц╕альному,

майновому грунт╕, але аж н╕як не на м╕жетн╕чному.

Позитивом таких далеких в╕д об"╓ктивност╕ публ╕кац╕й

можна вважати х╕ба лиш вироблення ст╕йкого

╕мун╕тету щодо фальшування ╕стор╕╖, вироблення

твердо╖ власно╖ самооц╕нки.


Добре було б нашим ╕сторикам та пол╕тикам

продовжувати тему вза╓много примирення та прощення,

бо ж конфл╕кт╕в з сус╕дами на довгому ╕сторичному

в╕ку не бракувало. Прикладом може

слугувати та високогуманна д╕яльн╕сть, що ╖╖ обидв╕

сторони (укра╖нська ╕ польська) ведуть сьогодн╕ -

в╕д середньов╕ччя до Друго╖ св╕тово╖ в╕йни траг╕чних

стор╕нок у стосунках знайдеться чимало. ╤ коли

на "╢вробаченн╕" поляки, нац╕я висококультурна

загалом ╕ музична в т╕м числ╕, виставляють нашим

"╫ринджолам", дел╕катно кажучи, не найпотужн╕шому

укра╖нському колективу, найвищу оц╕нку, то


1010

це б╕льш н╕ж красномовно св╕дчить про людську

приязнь, щиру ╕ неп╕дробну, не п╕дфарбовану н╕якими

дипломатичними протоколами...


Тема, яко╖ торка╓ться автор в ц╕й книз╕, певне,

невичерпна. ╤ ще потребуватиметься труд багатьох-

пребагатьох автор╕в про м╕сце укра╖нства п╕д

сонцем.


А може, лише так ╕ буде написана омр╕яна знаною

поетесою "велика книга нашого народу"?


╤ван Корсак


11

В╤НЧАННЯ

КНЯЗЯ ВОЛОДИМИРА


К

К

нязь Володимир осл╕пнув раптово - к╕лька дн╕в ╕

ночей гостра р╕зь в очах лише наростала, а б╕ль поглинав

нав╕ть помисли: люди, дерева ╕ весь навколишн╕й

св╕т тихо пливли, немов було все намальоване на п╕ску,

╕ тепер якась невидима ╕ зла хвиля раз по раз змивала

малюнок, аж доки не залишила суц╕льну непроникну

пелену. Б╕да не бува╓ н╕коли вчасною, та зараз вона

особливо неспод╕вана й негадана, як блискавиця серед

зими, ╕ як н╕коли не оч╕кувана та небажана. Князь Володимир

готувався до величного та зоряного часу в сво╓му

житт╕, до в╕нчання з цар╕вною Анною - вперше, в╕дколи

сходить ╕ заходить сонце, князь велико╖ ╕ потужно╖ Ки╖всько╖

Рус╕ мав по╓днатися родинними узами з в╕зант╕йськими

╕мператорами. Корабл╕ цар╕вни, злегка похитуючись

на хвилях, вже п╕дходили до берег╕в Корсуня.


Невгасимий жар, що п╕к оч╕ немилосердно ╕ безперестанно,

князь Володимир, зазнавши не одн╕╓╖ рани в

походах, переносив куди легше, ан╕ж той жар, що його

сипнула пригорщами в душу раптова сл╕пота. В╕н знав,

що за спиною його вже повзе пом╕ж в╕рними воями холодним

вужем прихований погов╕р: "Знамення неба,

горе нам, князь прийма╓ християнство, в╕нча╓ться з цар╕вною,

князь зрадив прад╕д╕вську в╕ру заради чужих,

незнаних бог╕в".


Це бол╕ло йому ╕ смоложило, та ще б╕льше нила ╕

мерзла душа: а якщо це ╕ справд╕ так? Якщо справд╕ в╕н

накликав на себе небесний гн╕в, зраджуючи праотця

всього роду бог╕в Сварога, захисника врожа╖в, багатств

╕ всяко╖ домашньо╖ живност╕ Велеса, Дажбога, що да╓

життя людям ╕ всьому земному, гр╕зного Перуна, покровителя

його во╖н╕в, ╕ вс╕х мужн╕х людей?


Корабл╕ цар╕вни Анни пристали до берега Корсуня,

╕ засмагл╕ в╕зант╕йц╕, вправно пораючись ╕з канатами,

швартувалися. Сама Анна проплакала мало не всю дорогу:

вона подумки багато раз╕в бажала сама соб╕ смерт╕,

ан╕ж мала одружитися з незнайомим, н╕коли не баченим

князем варварсько╖ кра╖ни. Бо такого не знав дос╕


Князь

Володимир

Великий


1212

╖хн╕й ╕мператорський р╕д. Нав╕ть синов╕ короля Н╕меччини

Оттону ╤ Великому Анна в╕дмовила з погордою.


Як розхитувався корабель на хвилях, п╕д╕ймаючи

то один борт, то ╕нший, так ╕ в сумн╕вах ╖╖ брала гору то

ущемлена гординя цар╕вни, а то знову вивищувалися ╕нтереси

всього ╕мператорського двору.


Вперше за багато стол╕ть В╕зант╕я потрапила нав╕ть

не в скрутне, а радше в траг╕чне становище. Спекотного

серпня 986 року болгари вщент розбили ╕мператорське

в╕йсько. Бунт╕вний полководець Варда Скл╕р, об"╓днавшись

з арабами, перетнув кордон ╕мпер╕╖. Проти нього

кинули ╕ншого полководця, Варду Фока, але ╕ той неспод╕вано

зрадив, проголосив себе ╕мператором ╕ нам╕рився

влаштувати облогу Константинополя. Саме в цей критичний

момент чинн╕ ╕мператори Васил╕й ╤╤ ╕ Костянтин

звернулися по в╕йськову допомогу до князя Ки╖всько╖

Рус╕ Володимира. Князь дав згоду, але поставив вимогу:

в╕ддати зам╕ж за нього цар╕вну Анну. Сп╕вправител╕╕мператори

сво╓ю чергою погодились, але т╕льки тод╕,

коли Володимир прийме християнство.


Шеститисячне в╕йсько ки╖вських русич╕в виходить

негайно на пом╕ч Константинополю - князь розум╕в,

що правл╕ння Васил╕я ╕ Костянтина трима╓ться на волосинц╕.

У вир╕шальн╕й битв╕ кв╕тневого дня, що ╕стинно

для Варди Фоки був нещасливим тринадцятим, ки╖вськ╕

меч╕ пос╕кли бунт╕вник╕в, в╕йсько Фоки розгромлене й

розс╕яне.


Здавалося, саме час по╓днатися родинам ╕ обом високим

сторонам дотриматися слова. Та от яка дипломатична

дивина: Анна не п╕де п╕д в╕нець ╕ не прибуде до

Володимира, доки той не прийме християнство, а князь

не прийма╓ християнства, доки до нього не прибуде цар╕вна.


Заплутаний вузол ╕стинно в╕нценосно╖ гордин╕ Володимир

наважився так само розрубати мечем: ки╖вськ╕

во╖ беруть в облогу твердиню на мор╕ Корсунь. Протоп╕п

Анастас п╕дказу╓ князев╕, як залишити м╕сто без

води. ╤ Корсунь кап╕тулю╓. З повержено╖ твердин╕ князь

шле в Константинополь ультиматум: "Якщо не в╕ддасте

╖╖ за мене, то зроблю столиц╕ ваш╕й те саме, що й цьому

м╕сту".


Васил╕й ╤╤ ╕ Костянтин розум╕ли, що то не порожн╕

слова: чубат╕ намети в╕йська Ки╖всько╖ Рус╕ все ще стоя


ли п╕д Константинополем. ╤ брати просять сестру с╕дати

на корабель. Але вир╕шальними для Анни стали ╖хн╕ слова:

може, наверне тобою Бог Руську землю до покаяння,

може, зам╕сть ╕дол╕в Русь п╕зна╓ Христа...


У сльозах с╕дала цар╕вна на корабель, та ще б╕льша

розпука чекала, коли Анна ще не встигла й ногою ступити

на суход╕л: нехрещений варварський князь на додачу

осл╕п. "Негайно розвертати корабель", - змигнуло

найперше, але тверде переконання. "Господи, прости

мене, де моя тут вина, - в╕д╕славши служниць, молилася

Анна пошерхлими, сухими ╕ зачерств╕лими з розпачу

вустами. - Я в╕дмовила найзнаменит╕шим королевичам,

а ти присудив мен╕ зам╕жжя за якимось сл╕пцем...

Боже, верни мене до р╕дного м╕ста, напоуми брат╕в мо╖х,

напоуми". ╤ раптом серед молитви промайнула в не╖ неймов╕рна

думка: а якщо й справд╕ Бог напоумив брат╕в,

вклавши особливий, пров╕дчий зм╕ст у ╖хн╕ напутн╕ слова:

"Може, верне тобою Бог Руську землю до ╤стини?".

╤ вона, цар╕вна, така сама раба Божа, як ╕ вс╕ сущ╕, лише

через гординю людську противиться писан╕й Отцем

дол╕? Може, то саме ╖й пров╕щено нести св╕тло Христово╖

в╕ри у т╕ далек╕ й незнан╕ кра╖, за ревуч╕ р╕чков╕ пороги,

у прал╕си, у м╕сто на пагорбах, де п╕сля Андр╕я Первозванного

навряд чи й ступала нога посланця з в╕сткою

Св╕тла та ╤стини?


Н╕, вона не накаже кораблям розвертатися, раз судилося

так, то вороття не буде.


- Негайно г╕нця до князя Ки╖всько╖ Рус╕, - розпорядилася

твердо ╕ впевнено. - Передати, як не охреститься

князь, то не уникнути йому недуги сво╓╖.

╤ стала терпеливо чекати в╕дпов╕д╕. Схвильований ╕

збентежений, чекав слова княз╕вського весь почет цар╕вни

- вони на пороз╕ дива, чи то все будень, ╕ корабл╕

попливуть знову в Константинополь?


А як вернулися сп╕тн╕л╕ й захекан╕ г╕нц╕, Анна не насм╕лилася

нав╕ть слова вимовити, т╕льки поглядом поспитала.


- Якщо справд╕ станеться так, просив в╕дказати

князь, то ╕стинно великий Бог Християнський, - в╕дпов╕ли

посланц╕.

...Князя Володимира при велелюдд╕ хрестили й в╕нчали

з Анною ╓пископ Корсунський ╕ священики з Константинополя.

╤ як т╕льки зазвучали слова молитви, що


1414

Хрещення

Володимира.

Фрагмент фрески

роботи

В. М. Васн╓цова


в╕длунювала п╕д високим церковним куполом, мов та

молитва линула не з ╓пископських вуст, а з блакитно╖

високост╕, мабуть, уперше в житт╕ князя охопив незрозум╕лий

страх. В╕н нав╕ть з╕щулився, в╕н боявся, що осьось

розверзнуться з тр╕ском, як рветься м╕цне полотно,

над ним ображен╕ небеса, ╕ блискавиц╕ одна за одною

почнуть низати гр╕шну землю ╕ ц╕литимуть саме в нього,

що зр╕кся ╕ зрадив прадавн╕х бог╕в. У ньому дивно зм╕шалися

почуття провини з оч╕куванням чогось нового,

страх з над╕╓ю на св╕тле, добре й незв╕дане, докори сумл╕ння

з непевним, на╖вним ╕ палко оч╕куваним спод╕ванням,

якщо це й справд╕ шлях ╤стини. Дос╕ йому було зрозум╕ле

хвилювання бою, коли страх ╓днався з ризиком

та азартом, ╕ це по╓днання лише п"янило - щонайб╕льше

тяжка рана чи смерть чекати могли на пол╕ битви.

Але смерть Душ╕, незв╕дана тем╕нь у пазурах злих дух╕в,

дов╕чний морок ╕ муки в царств╕ чорному, де безк╕нечно

терзатиметься Душа...


Хоча було парко, його трусило, мов у крижан╕й купел╕,

пухирцями гусячими вс╕ялося т╕ло ╕ в╕н, аби притишити

хвилювання, яке чомусь вважав малодушн╕стю,

стиснув пальц╕ у кулак так, що аж н╕гт╕ до кров╕ впивалися

у долон╕ - та й це не стало у помоч╕.


- Хреститься раб Божий Васил╕й, - лунали над головою

молитви священик╕в, ╕ вся душа його опиралася

молитв╕, бо нове ╕м"я н╕як ще не м╕г припасувати до себе,

в╕н н╕коли ╕ н╕ в кого не був рабом, в╕н князь велико╖ держави,

в╕н Володимир, що волод╕╓ ╕стинно незм╕римими

землями та неблизькими св╕тами. ╤ так само десь у гли


15

бин╕ душ╕ в╕н розум╕в, що така думка ╓ просто спокусою,

випробуванням недобро╖ сили, бо проти цього блакитного

безмежного неба, проти ц╕╓╖ безм╕рно╖ велич╕ в╕н

менше, н╕ж раб, менший за комашку, менший за найдр╕бн╕шу

п╕щинку супроти всього неба ╕ його Господаря


- ╕ як т╕льки утвердив себе у ц╕й думц╕, враз тремт╕ння

облишило т╕ло, заспоко╖лося, немов знайшла сво╓ м╕сце

неприкаяна дос╕ душа, ╕ спок╕й тихий та св╕тлий з╕йшов

на нього.

...Т╕╓╖ мит╕, коли ╓пископ Корсунський поклав руку

на Володимира, князь в╕дчув, як у нього по т╕лу наче ╕скорки

др╕бн╕ поб╕гли, наче в╕дчинилися як╕сь невидим╕

брами в душ╕: ╕з зачудуванням, яке межувало з переляком,

в╕н зрозум╕в, що прозр╕в. ╤з вузького продовгуватого

в╕кна церквиц╕ падав навск╕с сонячний пром╕нь, жовто-

яскравий в╕д церковно╖ позолоти ╕ чистий такий, аж

дзвен╕в; вперше за низку дн╕в Володимир знову побачив

знайом╕ обличчя во╖н╕в дружини, як╕ тепер стали ще р╕дн╕шими,

╕ св╕тлу та тиху усм╕шку Анни. Князь бачив, як

захвилювалося враз усе море люду, що збагнуло чудесне

Провид╕ння, ╕ як люд той, не змовляючись, враз упав

на кол╕на в молитв╕. ╤ хрестився та в╕нчався Володимир,

╕ хрестилася його дружина.


Уже на церковних сх╕дцях, вийшовши до народу поруч

князя Володимира, Анна тепер без страху кинула

погляд на п╕вн╕чн╕ кра╖ - ╖╖ не лякали б╕льше далек╕ незнан╕

пущ╕ й непрох╕дн╕ прал╕си, незнане ╕ дивовижне

м╕сто на Печерських пагорбах, де за дев"ять стол╕ть до

не╖ св╕тло ╤стини являв Андр╕й Першопокликаний, вона

не жахалася люду, що стояв навкол╕шки навкруг - то


були вже не варвари, то так╕ само, як ╕ вона, християни,

разом з ними в далеку Русь з цього м╕ста (Херсонесом

його звали древн╕, Корсунем ╕менують ки╖вськ╕ русич╕,

а назвуть ще колись м╕сто поряд ╕з Севастополем) п╕де

добро, милосердя ╕ смирення.


На церкв╕ святого Васил╕я так н╕коли бентежно ще

не грали дзвони, як того незабутнього дня 988-го, за тисяч╕

верст чутно подзв╕н ╖х, лунають вони ╕ через тисячол╕ття...


1616

МАМО,

ВИЙДИ ЗАМ╤Ж

ЗА КОРОЛЯ


Т╕╓╖ ноч╕ багаття не згасали по вс╕й Норвег╕╖ ╕ видавалося,

н╕хто й не думав про сон. Весело шкварчали у

вогн╕ туш╕ бик╕в, нанизан╕ на вертела, з велелюдних

майдан╕в розносився зманливий запах смаженини

на найдальш╕ вулички, а спалахи полум"я вихоплювали

на мить збуджен╕ обличчя. Завтра в держав╕

неабияке свято - Норвег╕я матиме нового короля.

Попередн╕й король Гарольд ╤╤╤ Суворий Правитель,

що майже двадцятил╕ття сид╕в на трон╕, склав голову

у Стамфордбр╕дне╖, поблизу Йорка, воюючи Англ╕ю.

Король помер - хай живе король, його юний

син Олаф.


У спочивальню королеви Норвег╕╖ ╢лизавети

Ярослав╕вни син Олаф зайшов п╕знього вечора. В╕н

пов╕льно опустився на кол╕на перед мат╕р"ю ╕ лише

тод╕ вимовив:


- Благослови мене, мамо... Хай тво╓ слово зменшить

завтра мо╓ хвилювання, хай облегшить воно ту

непросту ношу, яку поклада╓ Всевишн╕й на мене.

Мати мовчки поклала руки на голову синов╕ ╕ довго

стояла так, наче хот╕ла, аби ╖╖ тепло ╕ ласка, ╖╖ материнськ╕

побажання ╕ спод╕вання невидимими хвилями

перейшли синов╕.


- Благословляю, Олафе... Благословляю на добру

долю, на щастя прекрасно╖ кра╖ни Норвег╕╖ ╕ ╖╖ народу.

Ти вир╕с достойним сином прославленого конунга

╕ в╕рю, що правитимеш достойно. Т╕льки одне тебе

проситиму: перейми в╕д батька усе, кр╕м одного - не

воюй ст╕льки, виймай меч ╕з п╕хов лише при крайн╕й

потреб╕, лиш для захисту ╕ оборони.

Син розум╕в, про що веде мову мат╕р. Доля його

батька Гарольда С╕гурдсона склалася так, що на стежках

в╕йни в╕н пров╕в майже все життя. Двоюр╕дний

брат тод╕шнього короля Норвег╕╖, в╕н у час жорстокого

розладу змушений був т╕кати з р╕дного краю ╕ шу


17


кати соб╕ прихистку в Ки╖вськ╕й Рус╕. Князь Ярослав

Мудрий з пошануванням поставився до Гарольда, до

його осв╕ченост╕ та хороброст╕, таланту поета-скальда.

╤ незабаром, коли в╕зант╕йський ╕мператор попросив

у дружнього Ки╓ва в╕йськово╖ допомоги, Ярослав

Мудрий дов╕ря╓ йому в╕йсько русич╕в та направля╓ в

розпорядження Константинополя. Довгою була дорога

експедиц╕йного корпусу - зблискували меч╕ русич╕в

у Мал╕й Аз╕╖, схрещувалися з мечами достойних

супротивник╕в на Сицил╕╖, пройшли дорогами ╤тал╕╖,

воювали Африку...


1043 року Гарольд С╕гурдсон з п╕втисячею русич╕в

п╕сля виснажливих битв поверта╓ться в Ки╖в. Ратний

труд Гарольда достойно оц╕ню╓ князь Ярослав Мудрий

╕ 1045 року вида╓ зам╕ж за нього ще таку юну

доньку ╢лизавету. Гарольд С╕гурдсон з дружиною

поверта╓ться в р╕дну Норвег╕ю тепер зовс╕м в ╕ншому

статус╕ ╕ ста╓ сп╕вправителем, а небавом ╕ одноос╕бним

конунгом сво╓╖ держави. Та меч його не зна╓ спочину,

й дал╕ в╕н вою╓ таку неблизьку Англ╕ю, здобува╓

не одну перемогу, його нав╕ть вже проголошують англ╕йським

королем, та 25 вересня 1066 року вступа╓ в

останню, траг╕чну для себе, битву ╕ гине.


...Олаф розум╕в свою мат╕р. Тепло ╖╖ рук якось дивно

розм"якшувало його душу, материна доброта невидимими

потоками переходила в нього, але розум,

твердий ╕ настирливий, батьк╕вський розум, противився

кожному слову. В╕н, Олаф, ма╓ продовжити

справу славного конунга Гарольда ╤╤╤ Суворого Правителя,

в╕н ма╓ й дал╕ ширити меж╕ Норвег╕╖, в честолюбних

помислах в╕н бачив уже Дан╕ю п╕д норвезькою

короною; зрештою, кожен король, що поважа╓

себе, не ма╓ права розлучатися з мечем.


- Мамо, це неможливо. Чолов╕ки народжуються

для в╕йни, корол╕ - для слави ╕ примноження свого

корол╕вства.

- Сину, - не забирала рук з голови Олафа ╢лизавета,

т╕льки в дотику ╖╖ долонь син в╕дчув якусь напругу.

- Милий сину, не все вир╕шу╓ зброя, розум

дужчий за не╖.

- Мамо, в╕дколи прийшла сумна зв╕стка про батькову

смерть, я так багато передумав... Поряд Дан╕я,

╕нш╕ достойн╕ земл╕... Чим дал╕ зб╕гатиме час, ╕стор╕я

Ярослав Мудрий


1818

перегортатиме сво╖ стор╕нки, тим складн╕ше ставатиме

утверджувати Норвег╕ю.


- Добра дитино, я стомилася за життя чекати в╕сток

з пол╕в битовних, - Олаф в╕дчув, як затремт╕в

материн голос. - Я втратила на в╕йн╕ чолов╕ка, Норвег╕я

втратила доблесного короля... Я не хочу втратити

ще й сина, а норвезький народ свого конунга, на

якого поклада╓ ст╕льки над╕й...

Пережите ╢лизаветою напливало знову хвиля за

хвилею на пам"ять. Довгими вечорами, при лякливому

полум"╖ св╕чки, що в╕дкидала метушлив╕ т╕н╕ та

тихо потр╕скувала, хоч в╕д того тихесенького тр╕ску

вона мимовол╕ щоразу здригалася, ╢лизавета не одну

думу передумала про шляхи ╕ дор╕жки, де зараз ╖╖ чолов╕к

╕ король. А як вже зовс╕м доп╕кала туга, брала в

руки старий свиток ╕з сагою молодого Гарольда, сагою,

присвяченою саме ╖й.


Ми з╕ткнулися з трандами так,

що вони мали чисельну перевагу.

Сталася, звичайно, запекла ╕ жорстока битва,

коли ми стялися одне з одним.

Ще юнак, я нав╕ки втратив свого повелителя,

теж юнака, який пол╕г у битв╕.

Але д╕вчина з золотим перснем, яка живе


на Рус╕, мене не коха╓.

Я знаюся на восьми мистецтвах: вм╕ю

кувати в╕рш╕, можу мчати на швидкому

кон╕, часто плаваю, вм╕ю б╕гати на


легких лижах, метати спис ╕ гребти веслом.

Але д╕вчина з золотим перснем, яка живе


на Рус╕, мене не коха╓.

Н╕хто, н╕ ж╕нка, н╕ юнак не стануть

заперечувати, що саме ми

на св╕танку в п╕вденному

м╕ст╕ змахнули мечами,

метнули списи; там ╓ багато

доказ╕в наших подвиг╕в.

Але д╕вчина з золотим перснем, яка живе


на Рус╕, мене не коха╓.


...╢лизавет╕ пригадувалися рядки ╕з саги Гарольда,

т╕льки суть ╖х з"являлася в пам"ят╕ знову русь


кою мовою, наче в п╕дрядковому переклад╕, мовою,

якою вона вже нав╕ть ╕нколи в╕двикала думати -

як-не-як майже два десятил╕ття вона вже королева

ц╕╓╖ держави.


- Сину, не меч визнача╓ силу корол╕вства, а добре

чи зле життя тво╖х п╕дданих. Ось про що ма╓ бути

твоя дума денна ╕ нощна. А на р╕зн╕ держави р╕зним

чином впливають - родичатися можна, до слова.

Негадана думка промайнула в голов╕ Олафа, думка

як спалах - в╕н рвучко п╕дв╕вся на ноги, в╕н знав

тепер, як зд╕йснити батьк╕вську мр╕ю про Дан╕ю - ╕

вогник завзяття ╕ нетерп╕ння, впертост╕ та настирливост╕

за╕скрився в його очах.


- Я виконаю твою умову, мамо. Я не в╕зьму у руки

меча без крайньо╖ на те потреби, - метал у голос╕

сина, такий властивий в под╕бн╕ хвилини Гарольдов╕,

почувся ╢лизавет╕ в Олафових словах. - Але й ти

ма╓ш виконати мою умову.

- Яку, дитино? - щось насторожувало мат╕р,

раптовий острах легенькою колькою озвався у серц╕.

- Ти ма╓ш вийти зам╕ж за данського короля, -

видихнув син. ╤ знову твердо, з металом:


- Тод╕ я буду спок╕йним королем, я матиму час

╕ можлив╕сть подбати про життя п╕дданих.

╢лизавета аж в╕дступила на крок ╕ затулила лице

долонями.


- Гр╕х тоб╕ казати таке... Жалоба по батьков╕ ледве

минула.

- Умова - за умову, - метал у голос╕ залишався

таким же дзв╕нким.

- Сину добрий, мен╕ про монастир думати, а не

про зам╕жжя...

- Не приймеш умови - ╕ я не прийму... Батька,

зна╓ш сама, данц╕ вважали не просто грозою, його з

жахом ╕менували "п╕вн╕чною блискавкою".

- Я думатиму, сину...

Бучно гуляла Норвег╕я коронування юного Олафа,

не стомлювалися музики, витирали п╕т з чола дуж╕ чолов╕ки,

що готували смаженину... А незабаром ╢лизавета,

донька Ярослава Мудрого, таки вийшла зам╕ж

за данського короля.


Мир ╕ лад запанував на норвезьк╕й земл╕ на вс╕

двадцять с╕м рок╕в правл╕ння Олафа. ╤ поки зимовими


2020

вечорами у в╕конних шибках спалахували вогн╕, н╕хто

лякливо не б╕г перев╕ряти: чи не пожежа. То тихо вигравало

вс╕ма кольорами п╕вн╕чне сяйво, т╕шачи люд

вс╕ма мислимими ╕ немислимими кольорами. А в ╕стор╕ю

цей король ув╕йшов як "конунг Олаф Спок╕йний

". Може, то Бог почув мовлен╕ ним слова п╕д час

материного благословення?


21

ПРИХИСТОК

В╤ЗАНТ╤ЙСЬКИХ МОРНАРХ╤В


В

В

дарили дзвони у Галич╕, вдарили вс╕ водночас, ╖х

лункий подзв╕н зд╕ймався у син╓ безхмарне небо,

де лиш зграйки голуб╕в зблискували п╕д сонцем б╕лими

крилами, розливався той подзв╕н м╕стом ╕ найдальшими

його околицями. Дзвони вдарили водночас, як

т╕льки на виднокол╕ з"явився заг╕н в╕зант╕йського ╕мператора

╤саака ╤╤ Ангела.


Нечисленний заг╕н ╕мператора наближався до вор╕т

Галича. Зате зустр╕чав його неймов╕рно чисельний

люд, як ╕ належить в╕тати одну з найзначн╕ших

царствених персон цього су╓тного св╕ту - хиталися

на легкому в╕тр╕ хоругви, аж ряб╕ло в очах в╕д пишних

убор╕в бояр, виблискували на сонц╕ латинськ╕ шоломи

багатотисячного в╕йська, озбро╓ного за найсучасн╕шими

зразками. Попереду - Роман Мстиславович,

самодержець ус╕╓╖ Рус╕, як ╕менують його в столицях

найпотужн╕ших держав, удосто╓ний корол╕всько╖ корони

Римським Папою. Роман Мстиславович г╕дно

зустр╕ча╓ свого ╕менитого гостя. Бо одружений в╕н

з Анною, батьком яко╖ якраз ╕ ╓ ╤саак ╤╤ Ангел, мама


- ╕мператриця, донька угорського короля Бели ╤╤╤

Вид на м╕сто Галич.

Гравюра

Наполеона Орди


2222

Роман Мстиславич


- засновник

Галицько-

Волинського

княз╕вства


- родинн╕ узи часто м╕цн╕ш╕ за будь-як╕ м╕жнародн╕

угоди.

- Ваша ╕мператорська величносте, - вклонився

Роман, - наша земля, наша держава, спадко╓миця

велико╖ Ки╖всько╖ Рус╕, що дала початок родинному

╓днанню, наш люд увесь ╕з великою приязню в╕тають

вас ╕ весь ваш почет...

Та коли прийняв ╕мператор хл╕б-с╕ль, то не побачив

Роман на обличч╕ тестя н╕чого, окр╕м безпросв╕тного

смутку. В╕н уже знав причину цього - пох╕д

хрестоносц╕в позбавив ╤саака ╤╤ Ангела ╕мператорського

трону. Тим паче Романов╕ хот╕лося, щоби повержений

монарх не в╕дчував зм╕ни ставлення, йому

хот╕лося не т╕льки прихистити тестя, а й зробити все,

аби в╕д╕йшов той душею.


- Ваша ╕мператорська величносте... тату, - т╕льки

й видихнула Анна, прихилившись до батькового

плеча, ╕ сльози зблиснули в ╖╖ очах, у яких не знати

чого в╕дсв╕чувало б╕льше - жалю чи радост╕ в╕д зустр╕ч╕.

- Ну й забралися ви на край св╕ту, - п╕сля перших

хвилин зустр╕ч╕ озвався нарешт╕ тесть. - Ст╕льки

намандрувався я Грец╕╓ю, та ще й ваших степ╕в в╕дм╕ряв.

Так далеко в╕д Ки╓ва столицю свою перен╕с...

- Не на край, ваша ╕мператорська величносте, а

в сам╕с╕нький центр ╢вропи. Саме тут в╕дбуваються

головн╕ под╕╖, тут, в осеред╕ ╓вропейському, твориться

майбутн╓ народ╕в. Тут наша доля... А Ки╖в назавше

залишиться серцем Рус╕.

Ще Романов╕ Мстиславовичу хот╕лося додати, що

його держава уже ма╓ земель не менше, н╕ж священна

Римська ╕мпер╕я, ╕ ще прир╕зати можна дещицю, та

промовчав, лишивши на пот╕м.


Вже п╕д час бенкету на честь в╕зант╕йського гостя,

де лунало багато здравиць справд╕ щирих, без фальш╕

╕ принизливого сп╕вчуття - в╕рили-бо, В╕зант╕йська

╕мпер╕я сто╖ть багато в╕к╕в ╕ ще стоятиме, Роман продовжив

мову.


- Зус╕б╕ч все обдумати треба... Ваш попередник

Андроник Комнин 1164 року теж втратив константинопольський

трон ╕ знаходив прихисток на наш╕й

руськ╕й земл╕. Т╕льки тепер наша м╕ць незм╕рно

б╕льша.


- Я вдячний за розум╕ння, - похилив голову ╕нмеператор.

- Але б╕да р╕дко ходить самотиною. Якщо

за Анну я спок╕йний, бо вона за тобою, як за м╕цною

ст╕ною, то серце болить за ╕ншу дочку - ╤рину, що

за н╕мецьким королем Ф╕л╕пом ╤V Гогенштауфеном.

Неспок╕йно там, кров╕ багато лл╓ться... А найг╕рше

те, що Римський Папа ╤нокент╕й ╤╤╤ не на боц╕ Ф╕л╕па.

Сво╓ю чергою ╤нокент╕й ╤╤╤ шану╓ тебе, корол╕вську

корону он дарував...

Роман якось р╕зко крутнув головою ╕ пригладив

руками чорне ╕ коротке волосся, мов при незгод╕

воно на╖жачилося.


- Ваша ╕мператорська величносте, ви не зна╓те,

що корону я не прийняв. Моя в╕дпов╕дь послам ╤нокент╕я

╤╤╤ була такою: "Я маю власний меч ╕ звик добувати

усе, що маю, власною кров"ю, так само, як д╕ди,

поширюю ╕ примножую землю Руську". Отож перед

Папою Римським у мене боргу н╕якого. ╤ руки розв"язан╕,

якщо доведеться д╕яти.

- Ну ╕ р╕зкий же ти чолов╕к. - вперше за веч╕р

усм╕хнувся ╕мператор, усм╕шка та проявлялася повол╕,

в╕дчинялась з╕ скрипом ╕ опором, як в╕дчинятися

можуть стар╕ ╕ мащен╕ нев╕дь-коли ворота. - Уявляю,

що напишуть л╕тописц╕ про тебе, якщо т╕льки не лукавитимуть

╕ не перебр╕хуватимуть.

Застереження в╕зант╕йського ╕мператора було

безп╕дставним, бо як спливе багато води у Дн╕пр╕ й

Дн╕стр╕, то л╕тописц╕ залишать про Романа Мстиславовича

хай ╕ не завжди компл╕ментарн╕, але довол╕

об"╓ктивн╕ рядки: "...На зр╕ст хоча не вельми великий,

але широкий ╕ надм╕рно сильний, лицем красний, оч╕

чорн╕, н╕с великий з горбком, волосся чорне ╕ коротке,

вельми яр був у гн╕в╕, косен язиком, коли сердився, не

м╕г довго слова вимовити, багато веселився з вельможами,

але п"яним н╕коли не був. Багато ж╕нок любив,

але н╕ одна ним не волод╕ла. Во╖н був хоробрий ╕ хитрий

на шикування полк╕в, що наочно показав, коли

угр╕в велике в╕йсько з малим сво╖м розбив...".


Роман Мстиславович долив тестев╕ у келих вина,

що сяйнуло-заграло у скляних гранях витончено╖

роботи.


- Цей келих подарував мен╕ швагро. Судила доля

таки мен╕ в нього побувати. Ф╕л╕п не т╕льки вою╓, в╕н


2424

робить чималенько для блага п╕дданих. Якраз, коли

був я у нього, монастир святого Петра в Ерфурт╕ розбудовував.

Ще й я дещицю ср╕бла до цього додав, тож

╕ мене тамтешн╕ монахи у пом"яник фундатор╕в монастиря

записали.


- Я радий, що ти незалежний правитель, - усм╕шка

на обличч╕ ╕мператора гасла ╕ зачинялася повол╕, як

т╕ ж ворота. - Тепер мен╕ легше говорити про пом╕ч

Ф╕л╕пов╕. Це справа найперша, бо в╕дновимо константинопольський

трон чи н╕, а можемо в ╕ншому раз╕

втратити ╕ трон другий.

Довгою була розмова тестя ╕з зятем; Романов╕

Мстиславовичу так хот╕лося почути думку набагато

досв╕дчен╕шого монарха про сво╖ задуми. Особливо

того хвилював реформаторський проект розбудови

держави, Роман ╕ назву йому п╕д╕брав звучну: "Добрий

порядок для Рус╕". Мр╕яв в╕н, щоб жоден князь

не м╕г грабувати та в╕дбирати волост╕, що не належать

йому, бо як т╕льки безлад, то вже половц╕ тут як тут.

А ще справедлива виборн╕сть глави держави за вз╕рцем

╓вропейсько╖...


Уже перед сном нагадала йому й Анна, несм╕ло та

прохально зазираючи в оч╕:


- Якщо можеш, дай пом╕ч Ф╕л╕пов╕... ╕ сестр╕ ╤рин╕.

Роман Мстиславович не зламав даного тестев╕

слова. В неблизький ╕ нелегкий пох╕д збиралися ╜рунтовно,

сотн╕ верстов долаючи без особливого опору.

Та кожному своя доля - необачно в╕д╕рвавшись в╕д

основного в╕йська, пол╕г у бою п╕д Завихостом...


Марними були застереження в╕зант╕йського ╕мператора

щодо його правдивого опису л╕тописцями.

Через в╕ки пройдуть рядки "Слова о полку ╤горев╕м":

"А ти, Буй - Романе ╕ Мстиславе! Мисль одважна поклика╓

ваш розум на д╕ло. Високо плава╓ш ти, Романе,

в подвигах ратних, як той сок╕л на в╕тру ширяючи,

птицю долаючи одвагою. Ма╓те ви зал╕зн╕ нагрудники

п╕д шоломами латинськими. Та й не одна кра╖на,

Гунська Литва ще й ятвяги, Деремела ╕ половц╕ списи

сво╖ покидали, а голови преклонили п╕д вашими мечами

булатними"...


25

КОРОНА ДАНИЛА


З в╕кна корол╕вського палацу, де розм╕стилися посли

Папи Римського, дорогу з п╕вдня видно було, мов

на долон╕. Посл╕в притомило задовге чекання, та вд╕яти

н╕чого, розминутися з князем Данилом вони просто

не мали права - тож лише уп╕вголоса зр╕дка перекидалися

думками.


- А як омине Крак╕в ╕ наше чекання лиш марнота?

- Це неможливо. Достеменно в╕домо, що князь

ночуватиме тут. Хай же Бог нам дару╓ терп╕ння.

- ╤ все ж дивина неабияка... Заради того, для чого

ми прибули, ╓вропейськ╕ княз╕ роками сам╕ добиваються

уваги Свят╕йшого отця.

- Мета виправда╓ наш труд. Волинсько-Галицька

держава вже нал╕чу╓ майже в╕с╕м десятк╕в м╕ст, а

ск╕льки с╕л - зна╓ х╕ба лише князь.

- Однаково у голову не вклада╓ться. Гасати несусв╕тн╕ми

обширами, ловити якогось князя з ╓вропейських

задв╕рок, щоб...

- Н╕чого соб╕ задв╕рки! Нав╕ть географ╕чно - то

центр ╢вропи. А якщо врахувати, що земл╕ Волинсько-

Галицького княз╕вства уже б╕льш╕ за земл╕ Священно╖

Римсько╖ ╕мпер╕╖, що ця кра╖на торгу╓ з В╕зант╕╓ю,

Болгар╕╓ю, Угорщиною, Чех╕╓ю, Польщею,

Н╕меччиною, Литвою...

Папський посол затнувся на п╕вслов╕: на дороз╕

з"явилася хмарка куряви, вона швидко б╕льшала

╕ вже можна було розр╕знити передн╕ ряди нев╕домого

в╕йська. За якийсь час перш╕ вершники в"╖хали

на подв╕р"я. З опис╕в посли уп╕знали князя Данила:

к╕нь п╕д ним був напрочуд гарний, с╕дло з паленого

золота, золотом же та ╕ншими оздобами прикрашен╕

стр╕ли й шабл╕, кожух ╕з оловира грецького, ц╕нностями

осяйними прикрашений, а чоботи ╕з зеленого

сап"яну. Сяяла вся дружина дорогою збро╓ю,

зблискувала у призах╕дному сонц╕ недешева к╕нська

збруя.


Посли лише мовчки перезирнулися. Коли дружина

розм╕стилася, князю Данилу допов╕ли, що його

чекають свят╕ отц╕ в╕д Папи Римського. На прийом╕


М╕тра

перемишлянського

╓пископа,

перероблена

з Данилово╖ корони


2626

мова не зразу зайшла про д╕ло, яке привело г╕нц╕в з

неблизького Риму до князя Данила, посли б╕льше говорили

про загрозу, яку несе татарська навала з╕ сходу

всьому християнському св╕тов╕.


Князь Данило кивав розум╕юче головою, погоджуючись

з╕ святими отцями, а сам думав про ╕нше. "То

не все ще - бачити ту небезпеку... Треба збудувати

фортец╕, звести м╕ста не лише оков╕ мил╕, а й неприступн╕

".


- Такого града, - скаже сват його, король угр╕в

Бела про м╕сто Володимир, - я не бачив ╕ в н╕мецьких

краях.

То не все ще - розум╕ти загрозу, думав князь

Данило. Треба витримати не одну ╕ не дв╕ жорсток╕

битви, а коли вимагатимуть обставини, то заховати

княз╕вську горд╕сть якнайглибше за пазуху ╕ по╖хати

до татаро-монгол╕в пити кумис ╕з ханом. Хто не

був у Данилов╕й шк╕р╕, н╕коли не в╕датиме смаку того

напою, приправленого щосили тамованою гадкою


- за цим ковтком трута тебе на той св╕т в╕дправить,

чи ще пожити дано хвильку яку? Мало розум╕ти небезпеку,

треба в╕йсько м╕цне з╕брати, во╖в над╕йних,

над╕йну дружину.

Князь Данило мав п╕дстави пишатися сво╖м в╕йськом.

Творив його за сво╖м лише баченням та ратним

досв╕дом, в нього була ╕ дружина, ╕ во╖. Княжу

дружину в╕н з╕брав з бояр, як╕ заприсяглися служити

Данилов╕. В╕н дарував ╖м земл╕ ╕ прив╕ле╖, а вони

мали обов"язок йти з ним у во╓нн╕ походи. Належати

до дружини означало велику честь, ╕ це право було

спадковим. Заможн╕ш╕ бояри йшли не сам╕, а з╕ сво╖ми

вже дружинами, ╕нколи мали вони ц╕л╕ полки.

Хай би заглянув хто, думав князь Данило, у дв╕р його

якогось боярина, то ц╕лий арсенал збро╖ знайшов би

там, для в╕йська деяких держав стало б. За непослух

же кара не забариться - ╕ди в св╕ти соб╕, геть з його

княз╕вства, як прогнав Данило Кормильчич╕в чи Жирослава,

а то й на горло кара знайдеться.


А людн╕сть м╕ська та селяни писались у во╖, ╕ хто

мав зброю, ╕ кому бракувало ╖╖ (тод╕ князь з╕ сво╖х

припас╕в). А як треба брати вороже укр╕плення, то

стачило пристро╖в - в х╕д ╕шли тарани, самостр╕ли

╕ катапульти.


27


...За довгим столом бояри, що перевдяглися п╕сля

походу ╕ сяяли пишним убранством, довго й терпеливо

слухали ватиканських посл╕в, аж доки т╕ не вичахли,

затнувшись ╕ вибираючи слушний момент для

головного свого д╕ла. Тою паузою скористався хтось

╕з бояр, навпростець, без дипломатичного петляння,

запитавши гостей:


- А чи може святий престол допомогти наш╕й держав╕

вистояти проти Сарая, супроти Золото╖ Орди?

Вс╕ обернулися до князя, чи не кине в╕н застережний

погляд на прямол╕н╕йного надто боярина, але

князь Данило лише легенько всм╕хнувся куточком

вуст.


- Ми душею ╕ серцем з вами, ми молимось щоденно

за ратник╕в ваших, за м╕ць вашо╖ потуги, - почав

пояснювати точку зору престолу ватиканський посол.

А князь Данило тим часом подумав, що в╕н, не

сумн╕ваючись у щирост╕ молитви отц╕в, немало сам

дба╓, аби оборонити землю свою та, зрештою, ╕ ╓вропейськ╕

держави, бо вони у нього за спиною. В╕н не

т╕льки без втоми розбудову╓ м╕ста й укр╕плення, он

як виросли Холм ╕ Лучеськ, Данил╕в ╕ м╕сто Лева, в╕н

прагне династ╕ями породичатися, щоби сп╕льно ╓вропейська

родина монарх╕в могла вистояти проти сх╕дно╖

напаст╕.


Король угр╕в Бела в╕дда╓ свою дочку Констанц╕ю

за сина Лева, сина Романа одружу╓ з╕ спадко╓мицею

австр╕йського престолу небогою ╕мператора Гертрудою,

бо самому ╕мператоров╕ доля не судила д╕ток,

за молодшого Шварна в╕дда╓ свою доньку великий

князь литовський М╕ндовг; доньки Данила свою долю

знаходять також у поважних дворах - Соф╕я виходить

зам╕ж за Генр╕ха V, графа Шварцбург-Бланкербурзького,

Устин╕я - за князя Андр╕я Ярославовича,

а Переяслава ста╓ жоною князя Мазов╕╖ Земовита ╤.


Ватиканськ╕ посли тим часом перейшли до головно╖

мети, заради чого й прибули вони до Кракова,

щоби "переловити" князя Данила, який вертався з

Чех╕╖.


- Ми привезли тоб╕, св╕тлий князю, благословення

в╕д Папи ╤нокент╕я IV, з яким ти листу╓шся ╕ ведеш

переговори с╕м л╕т, ще з року 1247. А ще привезли тоб╕

╕ в╕нець, ╕ сан корол╕вський...

Коронац╕я Данила

Галицького

в Дорогочин╕ 1253 р.


2828

Тиша враз встановилася в зал╕, така тиша, що

кр╕зь нап╕вв╕дхилене в╕кно чути було потр╕скування

багаття у подв╕р"╖ замку та нап╕вголосне перемовляння

притомлених во╖в Данила. Князь в╕дпов╕в не зразу,

справд╕ бо, чимало зб╕гло часу, в╕дколи в╕н листу╓ться

з╕ святим престолом. Вже й ран╕ше посольства були

в╕д римського папи ╕ пропозиц╕╖ коронац╕╖. Та не посп╕шав

князь, усе в╕дкладав на пот╕м, посилаючись на

сво╖ умови та напружен╕ стосунки з Ордою, загострити

як╕ без в╕йськово╖ допомоги зах╕дних монарших

двор╕в було недоц╕льно.


- Не подоба╓ мен╕ вести мову про це тут, на чуж╕й

земл╕, - з якимось смутком почав князь Данило, говорив

не посп╕хом, немов кожне слово перш клав на

долоню ╕, похитуючи його, зважував. - Нехай згодом,

дасть Бог, ще зустр╕немося до Р╕здва Христового.

Серпень тод╕ доб╕гав к╕нця, швидко в клопотах промайнула

ос╕нь, ╕ справд╕ вони зустр╕лися грудневого

дня 1253 року в славному м╕ст╕ Дорогичин╕. Сп╕льно

з князем Мазов╕╖ Земовитом князь Данило якраз готував

пох╕д на ятвяг╕в, неспок╕йних п╕вн╕чних сус╕д╕в

Волинсько-Галицько╖ Рус╕, як╕ неспод╕ваними наб╕гами

чимало таки чинили клопоту. Тут вже звично збиралося

в╕йсько руське ╕ польське до сп╕льних поход╕в


- господиня-зима вельми добрий буд╕вельник дор╕г,

розлог╕ болота м╕ж Нарвою й Зеброю, непрох╕дн╕ тепло╖

пори, тепер залюбки пропускали в╕йсько.

...Того дня в Дорогичин╕ сонячно було та морозно,

╕н╕й вс╕яв дерева знизу й до вершечка, ╕ стояли вони

та св╕тились п╕д сонцем св╕чами щирого ср╕бла - аж

оч╕ мружилися мимовол╕ в╕д одного лиш погляду на

те осяйне б╕ле диво на блакитному чистому неб╕. До

церкви Пресвято╖ Богородиц╕ люд прибувати почав

ще зранку, веселий ╕ гом╕нкий люд з розпаш╕лими

╕ розчервон╕лими в╕д шпаркого морозу обличчями.

Зв╕стка про коронац╕ю князя Данила ширилась

швидко, охочих подивитися на таке небуденне видиво

не бракувало, тож стачало ╕ пересуд╕в прибулого

польського поважного панства, литовських бояр чисельно╖

делегац╕╖, гостей з ╕нших кра╖в у небачен╕й

дос╕ одеж╕. Делегац╕╖ все прибували ╕ т╕льки полоззя

саней хвацько посвистували по промерзлому ╕ дзв╕нкому

сн╕гов╕.


Князь Данило Дорогичин для коронац╕╖ вибрав

невипадково. То була вотчина його предк╕в, волинських

княз╕в, нав╕ть певний час слугував столицею

княжою, де сид╕в онук ╤зяслава Василько Ярополчич.

А ще цим Данило хот╕в сказати, аби тевтонськ╕ рицар╕

забували нав╕к про ц╕ кра╖. Навесн╕ вже давнього

1238 року саме тут руське в╕йсько Данила та Василька

вщент розбило рицар╕в-хрестоносц╕в. Галицько-Волинський

л╕топис про под╕╖ т╕ згаду╓: "Коли ж настала

весна, рушили вони удвох на ятвяг╕в. ╤ прийшли вони

до Берестя, але р╕ки наводнилися, не змогли вони йти

на ятвяг╕в. Данило сказав: "Негоже ╓ держати отчину

нашу крижевникам-темпличам, тобто соломоничам".

╤ п╕шли вони на них великою силою, узяли город м╕сяця

березня, ╕ стар╕йшину ╖х Бруна схопили, ╕ во╖в захопили,

╕ вернулись обидва у Володимир".


Озвалися дзвони церкви Пресвято╖ Богородиц╕,

спов╕щаючи про початок д╕йства, вони були особливо

звучними у морозному сухому пов╕тр╕, той подзв╕н

лунко котився м╕стом ╕ його околицями. Служки завершували

перевдягати князя Данила, в душ╕ дивуючись

його спокою, наче йшов не на урочисту коронац╕ю,

а мав приступити до звичних сво╖х княз╕вських

клопот╕в.


На те в князя були сво╖ причини. В╕н не причислював

себе до надто марнославних, в╕н просто коронац╕╓ю

думав захиститися в╕д нашестя поганих, в╕н до

останнього не приставав н╕ до пост╕йних наполягань

р╕дн╕ стати п╕д корол╕вський в╕нець, н╕ до порад поль


Коронац╕я Данила

Галицького

в Дорогочин╕ 1253 р.


3030

Король

Данило Галицький


Церква Святого

Миколая

в Дорогичин╕

з мемор╕альною

дошкою


ських княз╕в Болеслава Соромливого чи Земов╕та ╤.

В╕н згодився лише тод╕, коли на власн╕ оч╕ побачив

папську буллу - арх╕╓пископ Оп╕зо, ╖дучи з Ватикану

з╕ сво╖м посольством у Дорогичин, спинявся в кожному

правлячому двор╕ ╕ оголошував володарям кра╖н

Центрально╖ ╢вропи буллу Папи про хрестовий пох╕д

проти монголо-татар.


...╤ ось грянув хор, почалася Божа в╕дправа, ╕ при

велелюдд╕ та при численному духовенств╕ арх╕╓пископ

Оп╕зо п╕дносить над головою князя корону.


- Прийма╓ш ти в╕нець, а ми ╓смо готов╕ на п╕дмогу

проти поганих... Прийма╓ш ти в╕нець од Бога,

од Церкви Святих Апостол╕в, в╕д престолу святого

Петра ╕ в╕д отця свого, Папи ╤нокент╕я, ╕ в╕д ус╕х

╓пископ╕в сво╖х...

Уже на паперт╕ окинув поглядом прибулий народ

король Данило ╕ не побачив краю людського моря.


- Слава!

Багатократно повторене "слава" покотилося

площами й вулицями, видавалося, морозне пов╕тря

двигт╕ло в╕д того багатоголосся, аж ╕н╕й спадати з

дерев почав та зблискувати на льоту; ср╕бний др╕бнюс╕нький

та осяяний дзв╕нким сонцем, ср╕бний

пил супроти неймов╕рно синього неба, що вигравав

р╕знокол╕р"ям у сонячних променях ╕ творив таку неспод╕вану

в цю пору веселку...


Король Юр╕й ╤,

муж зело мудрий


Вони в"╖хали в м╕сто досв╕тком, ще т╕льки одинок╕

перехож╕ траплялись назустр╕ч, тож п╕дкови коней по

брук╕вц╕ вицокували пом╕ж ст╕н кам"яниць особливо

лунко. Дуж╕ кон╕, вкрит╕ панцером, вершники о зал╕зн╕й

збро╖ ╕ тим же панцером прихилен╕, поверх якого

на плеч╕ накинут╕ б╕л╕ плащ╕ з витканими великими

чорними хрестами, викликали подивован╕ погляди

зустр╕чних. Заг╕н хрестоносц╕в пов╕льно просувався

Володимиром до корол╕вського замку.


Прибульц╕ й соб╕ з подивом роззиралися, оц╕нюючи

досв╕дченим оком бувалих вояк╕в оборонн╕ вали та

╕нш╕ укр╕плення, охайн╕ вулиц╕ ╕ кам"ян╕ буд╕вл╕, зведен╕,

вочевидячки, в недавн╕ роки, мружили оч╕ в╕д

зблиску сонячних промен╕в на куполах золотоверхих

чисельних храм╕в.


Король Юр╕й ╤, немолодий уже, сивий тою сивиною,

що непом╕тно переходить, чи нав╕ть перейшла

у крейдяну б╕лизнy, з осяйною короною на голов╕ та

ск╕петром у руках, сид╕в на високому трон╕ з вигадливими

в╕зерунками.


- Св╕тлий королю, ми привезли тоб╕ сердечне в╕тання

в╕д Великого маг╕стра хрестоносц╕в, - попри

кован╕ сво╖ обладунки посли кланялися легко ╕ вправно,

наче од╕ж у них була лляна, а не ╕з зал╕за. - Великий

маг╕стр наказав нам передати побажання здоров"

я тво╖й корол╕вськ╕й величност╕ та процв╕тання

ус╕й земл╕, що ╓ п╕д тво╓ю короною - в╕д р╕ки Н╕ман

на п╕вноч╕ до гирла Дунаю, в╕д Сяну ╕ В╕сли на заход╕

до земель Ки╓ва ╕ Черн╕гова, зв╕дки дужою збройовою

рукою прогнав ти поган татарських.

- Кланяйтеся ╕ в╕д мене Великому маг╕стров╕,

невтомному оборонцев╕ в╕ри Христово╖, - по хвил╕

в╕дказав король, оч╕куючи сл╕в подальших в╕д прусських

посл╕в.

- Великий маг╕стр, усе рицарство Кен╕гсберга

╕ земл╕ нашо╖ вважають, що давн╕ незгоди припадають

пилом в╕к╕в. Настав для нас час купно ╓днатися

31


Юр╕й Львович

"Король Руси" Юр╕й

титулувався королем

╕ п╕дписувався

так: "Король

Руський, Великий

князь Ки╖вський,

ВолодимироВолинський,

Галицький, Луцький

╕ Дорогичинський"


3232

Печатка Юр╕я I.

Напис: "S[igillum]

Domini Georgi Regis

Rusie" - Печатка

пана Георг╕я-Юр╕я,

короля Рус╕. На

зворот╕: "S[igillum]

Domini Georgi

Ducis Ladimerie"


- Печатка пана

Георг╕я-Юр╕я, князя

(Во)лодимир╕╖


супроти поган, як╕ ст╕льки лиха завдають тво╖й земл╕,

а завтра, якщо попустити поганим, можуть д╕йти ╕ до

город╕в наших. Ми привезли угоду в╕д Великого маг╕стра

про обоп╕льн╕ д╕╖ на випадок б╕ди чи загрози, ╕

якби тво╖ ясн╕ оч╕ подивилися те написане, то маг╕стр

доручив нам в╕д його ╕мен╕ скр╕пити догов╕р.


Старший ╕з хрестоносц╕в розгорнув довгий свиток,

писаний латиною, ╕ взявся читати. Бояри, що стояли

праворуч ╕ л╕воруч корол╕вського трону, слухали

уважно, лиш ╕нколи недов╕рлив╕ погляди, не вта╖вшись,

проривалися ненароком.


Дочитавши, хрестоносець вклонився, скрипнувши

обладунками, ╕ передав свиток крайньому бояринов╕.


- Хай посли Великого маг╕стра в╕дпочинуть з трудно╖

дороги, - сказав король на завершення. - А завтра,

як дасть Бог день ╕ хл╕б на стол╕, ми обсудимо ту

угоду сп╕льно.

А як стихло в╕длуння важких крок╕в гостей п╕д

склеп╕ннями замку, терпелив╕ бояри гуртом заговорили.


- А чи то не замислив маг╕стр якусь каверзу?

- Хтозна, чи то б╕л╕ плащ╕ з вишитими чорними

хрестами у них на плечах, чи то овеч╕ шк╕ри поверх

вовчого т╕ла...

- Приспати нам оч╕ захочуть, а тим робом рицар╕

в нас на кордон╕.

Легенько пристукнув Юр╕й ск╕петром ╕ заспок╕йливо

в╕дпов╕в, видавалося, не з висоти свого корол╕вського

трону, а з висоти сивих л╕т, що тихо шелест╕ли

за спиною.


- Недов╕ра наша серце холодить... Та й не близька

дорога в╕д Кен╕гсберга... То не птахою долет╕ти,

то коням у важкому зал╕з╕ ╕ти - в╕сть неминуче матимемо.

Розбурхалася суперечка, гуляли тривожн╕ голоси

п╕д склеп╕нням, вдарялися об лунк╕ ст╕ни ╕ верталися

знову назад, виговоритися хот╕лося кожному.


- Королю, а чи ти не забув, ск╕льки з рицарямихрестоносцями

клопот╕в мав тв╕й д╕д, король Данило?

В далекому вже 1238 роц╕ немало люду нашого полягло

п╕д Дорогичином, немало меч╕в пощербилося об

панцири хрестоносц╕в, аж доки здолали ╖х?


- З цими п╕дступними рицарями меча ма╓мо завжди

тримати напоготов╕!

Король н╕кого не перебивав, на запекл╕сть вельми

гарячих посм╕хався лише очима, подумки перегортаючи

стор╕нки минувшини батькових час╕в ╕ д╕дових,

раз уже його тут згадали. П╕дростав в╕н в походах з

батьком Левом, уже зр╕лим во╖ном ╕ державцем водив

рать свою у Литву 1285 року, а через дв╕ зими ходив

ратно на польськ╕ земл╕. Пот╕м сам княжив на Холмщин╕

й П╕дляшш╕, а як настав його час, то вернув ╕ Ки╖в,

╕ Черн╕г╕в, ╕ земл╕ за ними. По батьков╕й смерт╕ в 1301

роц╕ вдалося йому об"╓днати та створити ще б╕льшу,

ще могутн╕шу державу. Той велетенський княжий ╕

людський досв╕д прив╕в його до несхибного переконання:

держава не мечем сильна, а добрим життям ╖╖

людност╕. Тож невипадково в╕нча╓ться в╕н з княз╕вною

╢фим╕╓ю, сестрою Владислава Локетка, що стане

польським королем. Робиться все для добрих стосунк╕в

з ╕ншими сус╕дами, розбудовуються нов╕ м╕ста, добр╕ша╓

життя люду в кожн╕м куточку неозоро╖ Волинсько-

Галицько╖ держави. Справедливо зазначиться в

"жит╕╖" першого галицько-волинського митрополита

Петра (визнаного Константинополем пот╕м святим),

що за короля Юр╕я ╤ "була Волинська земля в чести й

поваз╕, повна багатства й слави". ╤нколи траплялося,

що один л╕тописець хвалить якогось князя, а ╕нший

осуджу╓, от т╕льки за короля Юр╕я ╤ вс╕ л╕тописц╕ та ╕сторики

мов зговорилися. Польський ╕сторик Ян Длугош,

описуючи т╕ часи, про Юр╕я ╤ згада╓ так: "Був в╕н

муж мудрий, ласкавий ╕ для духовенства щедрий, за

його влади т╕шилася укра╖нська земля миром ╕ славилася

багатством". Т╕льки терпеливими перемовинами

та шаною В╕зант╕╖ до короля Юр╕я ╤ стало заснування

в 1303 роц╕ окремо╖ митропол╕╖ у його держав╕.


...Тим часом суперечка його бояр тривала, кожен

висловлював щиро сво╖ вагання ╕ король жодного

не перебив: н╕хто не повинен зата╖ти свою тривогу,

думка кожного ма╓ бути зважена ╕ врахована ус╕╓ю

радою. Лише як змовкли бояри, король сказав сво╓

слово.


- Мудр╕ мо╖ бояри, не та держава дужа, що наживе

соб╕ б╕льше ворог╕в чи в╕дштовхне протягнуту

руку, а дужий той, хто другами багатший. Правду мо


3434

вите, що меч ма╓ бути завжди напоготов╕ - т╕льки не

в руках, а в п╕хвах. Чим б╕льше люд наш триматиме в

руках не меча, а рало, не списа, а буд╕вничу кельму,

тим л╕пше наш╕й земл╕ ╕ ╖╖ людност╕. Що ж до замислу

злого, то нема на те ради - лукавий не др╕ма╓. Т╕льки

не забудьмо Святе Письмо: нема╓ н╕чого та╓много,

що не стало би явним!


А наступного дня, по перемовинах ╕ торгах ╕з послами,

п╕д угодою вже до об╕ду стояв розмашистий

п╕дпис: "Юр╕й ╤, Король Руський, Великий князь Ки╖вський,

Володимир-Волинський, Галицький, Луцький,

Дорогочинський". На печатц╕ ж б╕льш стисла латина

"Rex Russie princeps Ladimezie".


╤ перш╕ слова на бенкет╕:


- За славного короля Юр╕я ╤!

- За Великого маг╕стра доблесних хрестоносц╕в!

╤скрилось в бокалах ╕ вигравало вино, привезене з

далеко╖ Грец╕╖, ╕ в ╕скрометних тих переливах, здавалося,

оживають ╕ виграють пром╕нчики шпаркого п╕вденного

сонця, п╕д яким ходили ╕ несли слово Апостоли;

╕скрився ╕ вигравав нап╕й, що об"╓днував людей

аж н╕як не з близьких кра╖в.


35

Благословення

короля Юр╕я ╤╤


Гучн╕ труби, барабани ╕ сурми звучали сьогодн╕

якось особливо, вес╕льн╕ мелод╕╖ сп╕льно творили вони

з такою охотою, мов за довг╕ роки втомилися таки одними

лише пох╕дними та бойовими мотивами - ╕ ось

нарешт╕ настав ╖х час пот╕шити душ╕ людськ╕ нотками

радост╕ ╕ любов╕, за якими занудьгували, св╕тло╖ над╕╖

й оч╕кування просто людського щастя. Парували

страви на довжелезних столах, метушилися служки,

п╕дносячи св╕ж╕ на╖дки й питво, вес╕льний гам╕р все

густ╕ше виповнював величезну залу. Вельми знаменне

д╕йство в╕дбувалося тут - Юр╕й Тройденович в╕ддавав

свою названу доньку Бушу за Любарта, сина

великого князя Литовського Гедим╕на.


Та гам╕р велелюддя вес╕льного враз притих, коли з

кубком вина п╕днявся до слова ╕ благословення батько

наречено╖.


- Добр╕ наш╕ д╕ти, Бушо ╕ Любарте, - Юр╕й витримав

паузу ╕ гом╕н остаточно ул╕гся. - Як здавна

велить наш звичай, насамперед даю вам сво╓ батьк╕вське

благословення, зичу довгол╕ття та добро╖ дол╕.

Миру й злагоди в ваш╕й с╕м"╖, миру й злагоди, Любарте,

в управл╕нн╕ державницькими справами, злагоди

з ус╕ма сус╕дами ╕ народами. Хай же на ц╕й земл╕ ведеться

ус╕м щасливо - тим, хто народився на н╕й, ╕

люду ╕нородному, кому доля судила тут жити.

Юр╕й Тройденович вимовляв ц╕ слова з особливим

наголосом. Для нього те було не просто напутн╕м словом,

в╕н так вважав у ╓ств╕ душ╕. В╕н д╕яв так у в╕дпов╕дност╕

з цим переконанням, як т╕льки надягнув корол╕вський

в╕нець д╕да свого по матер╕ короля Юр╕я ╤

╕ ставив п╕д м╕ждержавницькими угодами ще д╕дову

печатку з написом "Rex Russianus" - король Рус╕. В╕н

невтомно не раз ╕ не два повторював сво╖м боярам,

що на руськ╕й земл╕ Волинсько-Галицько╖ держави

мають щасливо жити ╕ русич╕, ╕ прийшлий люд. Чех

ма╓ жити тут нав╕ть краще, ан╕ж у себе в Чех╕╖, н╕мець

- краще, ан╕ж на попередн╕й сво╖й д╕д╕вщин╕.


Юр╕й II Болеслав

титулував себе

"Князем ╕ д╕дичем

(спадко╓мцем)

корол╕всько╖ Рус╕"

та використовував

корол╕вську печатку

свого д╕да короля

Юр╕я ╤


3636

Бояри нер╕дко крутили носом, та король Юр╕й ╤╤ мало

на те зважа╓ - уже в перших трьох договорах-грамотах

робить стосунки з прусськими хрестоносцями

ще т╕сн╕шими, н╕ж Юр╕й ╤, ц╕ угоди з 1325-1327 рок╕в

законодавчо п╕дтверджують давню укра╖но-н╕мецьку

приязнь, "непорушну з час╕в Романа Мстиславовича

". Юр╕й ╤╤ Тройденович робить усе, "аби замкнути

роти тим, що виють ╕ брешуть на наш союз та намагаються

його роз╕рвати". Четвертою ж грамотою при

зм╕н╕ Великого маг╕стра хрестоносц╕в все попередн╓

п╕дтверджу╓. Виходець з польського княжого роду по

батьков╕й л╕н╕╖, родича╓ться з литовським правлячим

домом, утриму╓ добр╕ стосунки з чехами, знаходить

р╕вновагу ╕з Золотою Ордою, в╕дновлю╓ галицьку православну

митропол╕ю, за прикладом короля Юр╕я ╤,

добиваючись призначення в╕д Константинополя патр╕арха

та ╕мператора, на кафедру свого митрополита

Федора Галицького.


Юр╕й Тройденович, благословляючи молодят, на

хвильку примовк, але н╕хто не порушив раптово╖ тиш╕


- т╕льки в╕д жовтавого св╕тла св╕чок та факел╕в, кр╕плених

навкруг на ст╕нах, зблискував золотом посуд,

р╕зьблен╕ химерними в╕зерунками кубки та келихи.

- А ще я хочу побажати тоб╕, м╕й Любарте, - перев╕в

подих Юр╕й Тройденович, - невтомност╕ у розбудов╕

м╕ст на наш╕й земл╕, замк╕в прекрасних, куди б

при╖жджали гост╕ шанован╕ з ус╕х кра╖в. Н╕ я не знаю

сво╓╖ дол╕, н╕ ти, але хот╕лося б цього, ╕ я благословляю

тебе на так╕ поштив╕ д╕ла.

╤стинно, н╕хто не зна╓ сво╓╖ дол╕, тим паче, чужо╖.

Життя Юр╕я Тройденовича, як короля Волинсько-Галицько╖

держави Юр╕я ╤╤, об╕рветься 7 кв╕тня 1340 року


- его╖стичн╕ бояри у Володимир╕, куди король перенесе

столицю, п╕дсиплять в вино надпотужну отруту.

Немало буд╕вничих добрих справ буде на рахунку

керманича земл╕ волинсько╖ Любарта, особливо розбудова

красеня-замку в Лучеську.

Благословення тестя про поштивих гостей з ус╕х

кра╖в ╕ кра╖н зд╕йсниться лише через стол╕ття, уже

при В╕товт╕. Року 1429-го в Лучеську станеться з"╖зд

монарх╕в ╢вропи.


Ще в 1398-му княз╕ ╕ бояри руськ╕ та литовськ╕

проголосили В╕товта сво╖м королем. Та не вс╕м це по


добалося, особливо польському корол╕вському двору.

Тож з"╖зд монарх╕в був таки доречною нагодою, аби

узаконити корол╕вський в╕нець над головою В╕товта.


Зв╕сно, то не лише заради цього монархи долали

таку далеч╕нь дор╕г - мали вони обм╕зкувати, як гуртом

боронитися в╕д турецько╖ загрози, як помирити

церкви, мали проблеми у Молдав╕╖.


Поштив╕ гост╕ у Лучеськ, як пророчо благословив

король Юр╕й ╤╤ зятя свого, справд╕ прибували з ус╕х

усюд.


Першим в"╖хав на замкову площу польський король

Ягайло з дружиною Соф╕╓ю та двома синами


- золочену корол╕вську карету та карету папського

кардинала ╕ крак╕вського ╓пископа Зб╕гнева Олесницького

супроводжував такий пишний почет, що

можна було подумати: ц╕ле в╕йсько збира╓ться штурмувати

замок Любарта. Точно у терм╕н, на святе Богоявлення

Господн╓, як чемний онук В╕товта, п╕д"╖хав великий

князь Московський Васил╕й з не менш пишним

супроводом - митрополитом Фот╕╓м, залежними в╕д

Московсько╖ держави руськими князями. А дал╕ поважн╕

гост╕ над"╖жджали один за одним - король данський

Ер╕к, татарськ╕ хани Перекопсько╖, Донсько╖ ╕

Волзько╖ орд, молдавський во╓вода з боярами, в╕д Великого

маг╕стра н╕мецького ордену командор Балг╕,

маг╕стр ╤нфлендського ордену Зи╜фр╕д з почтом, посли

з В╕зант╕╖, папський легат Андр╕й Дом╕н╕канк.

╤мператора Священно╖ римсько╖ ╕мпер╕╖ Сиг╕змунда

В╕товт з почтом ви╖хав зустр╕чати аж до Забороля.

Пов╕льно рухалася колона Сиг╕змунда, бо прибув в╕н

не т╕льки з дружиною Барбарою ╕ двором, а ще його

супроводжували барони н╕мецьк╕, угорськ╕ ╕ чеськ╕,

чисельна збройова охорона, рицар╕ з р╕зних ╓вропейських

кра╖н. Назустр╕ч ╕мператору Сиг╕змундов╕ ви╖хало

також чимало гостей, тож колона поверталась

у замок Любарта вельми мальовнича. В╕товт, Сиг╕змунд

╕ кардинал Олесницький ╖хали верхи, дружина

╕мператора забрала короля Ягайла до себе в карету, а

к╕нця почту ╕ видно не було.


Щиро стр╕чали русич╕ ╕мператора ╕ вс╕х гостей


- лунали дзвони дев"ятнадцяти православних церков,

католицьких храм╕в, люд з р╕зних м╕ст ╕ с╕л, вишикувавшись

вздовж Велико╖ дороги, в╕тав ╕ славив


3838

прибулих. Розчулен╕ гост╕ дякували русичам ╕ направлялися

до замку Любарта на св╕й перший монарший

з"╖зд - прообраз майбутнього ╢вросоюзу ╕ ╢вропарламенту.


Коли Юр╕й Тройденович завершив благословення

╕ кубок вина п╕дн╕с до вуст, багатоголосе "В╕ват!"

струсонуло пов╕тря, аж полум"я факел╕в на ст╕нах захиталося

й замерехт╕ло. Грянула знову музика, гост╕

заходилися б╕ля запашних тарел╕в, а батько молодо╖

ще якийсь час задумливо дивився поверх гол╕в, наче

кр╕зь сизувате в╕д св╕ч ╕ факел╕в пов╕тря замку можна

видивитися було, а що ж там д╕ятиметься за роками,

за стол╕ттями, в такому загадковому ╕ неп╕знаному

ус╕ма сущими майбутт╕.


39

ПРОРОЧ╤ БЛИСКАВИЦ╤

НАД ОЛЕСЬКИМ ЗАМКОМ


На пологи дочц╕ ╤вана Даниловича Теоф╕л╕ зайшло

якраз п╕д найб╕льшу зливу: з низьких чорних ╕ набурмосених

хмар вода, видавалося, падала живцем, громи

розгулялися по всьому небу й блискавиц╕ ковзалися

з якоюсь особливою останньою вт╕хою - небавом

громам ╕ блискавицям спочивати аж до весни. Доки

бабка-повитуха, шкандибаючи, переб╕гла подв╕р"я

замку, то вимокла геть, наче щойно скупалася. Вона

на те незлобливо лиш буркнула, зн╕маючи посп╕хом

верхню од╕ж, з яко╖ лилося, бо ж д╕ло таке нев╕дкладне.

З-пом╕ж гуркоту грому, мов десь перекачувалося

велетенське кам╕ння, прор╕зувався крик пород╕лл╕,

щасливо-бол╕сний ╕ розпачливий крик.


Прислуга у передпоко╖, оч╕куючи появи на св╕т

внука господаря, стиха переш╕птувалася:


- Зайняло ж пород╕ллю не рано й не п╕зно: г╕ршого

часу, певно, не вигадати.

- Таких полог╕в у под╕бну жахливу пору не було,

мабуть, ск╕льки замок сто╖ть...

- Не каж╕ть: в╕дколи Мар╕я, донька короля Укра╖ни

Юр╕я ╤ виходила з замком, як з приданим, за мазовецького

князя, зб╕гло вже б╕льш як три стол╕ття. Х╕ба

ми в╕да╓мо, що д╕ялося у цих мурах?

Сучасний вигляд

Олеського замку


4040

Батько Яна

Собеського - Якуб

Собеський


А злива не вщухала, в╕д гром╕в аж тр╕скало небо,

та вряди-годи спалахи блискавиць засв╕чували в╕кна

неймов╕рно сл╕пучо, аж до р╕з╕ в очах. Найближча р╕дня,

аби не чути бол╕сних крик╕в, забилася вглиб поко╖в,

т╕льки п╕д дверима чатувала прислуга, готова будьяко╖

мит╕ виконати вел╕ння повивальниць.


- От як ц╕каво св╕т створив Бог - якого б не був

знатного роду, а при народженн╕ й смерт╕ р╕вн╕ ус╕...

- Ще б пак... Пород╕лля - донька чигиринського

старости, льв╕вського каштеляна ╕ во╓води вс╕х земель

руських - а кричить, як проста куховарка.

- У Бога нема╓ л╕пших ╕ г╕рших душ, то люди все

навигадували.

Теоф╕ла лежала на масивному мармуровому стол╕,

звиваючись у корчах, пологи були важк╕, дитя все

н╕як не могло з"явитися на св╕т б╕лий, пород╕лля скричалася,

аж голос став пропадати, зриваючись на безсилий

хрип.


- Терпи, дитино, терпи ╕ тужся, - схилялася над

Теоф╕лою повитуха, ╕ заспокоювала ╖╖, ╕ п╕т з чола витирала.

В не╖ само╖, а вона клопоталася не б╕ля одн╕╓╖

пород╕лл╕, ╕ не б╕ля десятка, почав ляк холодними

полохливими мурашками проб╕гати по т╕лу. Вона не

знала яко╖сь провини за собою, не боялася гн╕ву господар╕в

у випадку б╕ди - ╖╖ просто проймав глибокий

жаль до ц╕╓╖ молодо╖ ж╕нки-страждальниц╕ та ще п╕дсв╕домо

зароджувався ╕ став потихеньку ворушитися

у грудях пан╕чний та забобонний жах - не в кращий

час так╕ пологи. Хтозна, знамення неймов╕рно╖ грози

на добро чи б╕ду. - Терпи, дочко, - приговорювала,

- н╕чого не бува╓ без терп╕ння на ц╕й земл╕.

Сива ╕ втомлена вже бабця-повитуха якось так

сказала останн╕ слова, що можна було розум╕ти ╖х

по-р╕зному: чи то мала на уваз╕ взагал╕ цей св╕т, чи у

вужчому розум╕нн╕, - ту землю, де живуть, де рад╕ють

╕ страждають, де сваряться, миряться ╕ воюють, ╕

миряться знову, споконв╕чну ╖хню землю, ╖хн╕й край.

Якщо сива бабця говорила саме про цю землю, то на

н╕й небом судилося бути терпимим ╕ терплячим, як╕

б в╕йни не спалахували тут ╕ як би людей зла спокуса

одне на одного не цькувала. Донька другого в ╕стор╕╖

укра╖нського короля Юр╕я ╤, який розбудову╓

Олеський замок, по╓дну╓ долю з польським родом,


41


знаним ╕ впливовим. Д╕д, Данило Галицький, прийма╓

корол╕вську корону в╕д Римського Папи, а внук

Юр╕й - в╕д Вселенського православного патр╕арха ╕

в╕зант╕йського ╕мператора. Шляхтич Михайло Хмельницький

бере за дружину переяславську козачку, ╕

народжу╓ться в них син Богдан, який в╕дродить укра╖нську

державн╕сть. У розбудову Олеського замку

на тепер╕шн╕й Льв╕вщин╕ чимало терп╕ння ╕ клопот╕в

доклада╓ впродовж десятил╕ть його господар ╤ван Данилович,

але немало труда тут його управителя Михайла

Хмельницького, батька майбутнього гетьмана.

╤ коли ╤ван Данилович ста╓ чигиринським старостою,

то сво╖м заступником-п╕дстаростою запрошу╓ Михайла

Хмеля. Г╕дн╕ поваги терпляч╕сть ╕ наполеглив╕сть

проявля╓ ╤ван Данилович, коли родина Хмельницьких

зазнала б╕ди. В тяжк╕м болю п╕д Цецорою, де

проти турецько╖ навали разом ╕з польським в╕йськом

билися в╕с╕м тисяч чотириста козак╕в, батько й син

Хмельницьк╕ потрапляють у полон. Богдана викупило

запор╕зьке козацтво, а про викуп Михайла до останнього

клопотався ╤ван Данилович, аби обм╕няти його

на свого полоненого-в"язня Абдурахмана.


...Ж╕нки над пород╕ллею врешт╕ стали з жаху молитися,

╖хн╕ тих╕ слова глушив шум зливи, незмовкний

╕ нестихаючий, а блискавиц╕, спалахуючи, з ╖хн╕х благальних

облич робили обличчя надм╕ру сувор╕, наче

р╕зьблен╕ з б╕лого мармуру. Усе трапилося майже одночасно.

Теоф╕ла видихнула, бо на крик не ставало

моц╕, видавалося, з останньо╖ сили й таки розродилася,

немовля подолало злу та невчасну негоду ╕ вимогливим

криком заявило про себе - т╕╓╖ ж мит╕ вдарив

гр╕м, в╕д якого затряслися в╕ков╕чн╕ мури, хитнулась

п╕длога ╕ весь прост╕р покою залило сл╕пуче, незнане

за сво╓ю яскрав╕стю сяйво.


Вс╕, хто був у поко╖, попадали на кол╕на в оч╕куванн╕,

та б╕льше н╕чого не трапилося, гр╕м стихав ╕ в╕дкочувався

в долину. Ще раз перехрестилися ж╕нки,

як забачили, що в╕ков╕чний, хтозна ╕ з якого стол╕ття,

мармуровий ст╕л поколовся. А стара повитуха здивовано

перепитала:


- А чого дитина не плаче, т╕льки ротика розтуля╓?

Перезирнулися вс╕ у поко╖, не розум╕ючи, бо маля

верещало щомоц╕, аж бабця сама здогадалася:


Ян ╤╤╤ Собеський,

один

╕з найславетн╕ших

польських корол╕в


4242

- Я оглухла? - ╕ затулила вуха долонями та легенько

постукала ними, наче воду ╕з вух виливала.

Постояла так та й п╕шла до порога. Т╕льки у дверях

вже озирнулася:

- Це дитя особливо╖ дол╕. Дай Боже, щоб доброю

склалась вона...

...Доля у внука чигиринського старости справд╕

була особлива. Назвали дитя Яном, на честь свата,

красноставського старости. А повне ╕м"я його - Ян

╤╤╤ Собеський, один ╕з найславетн╕ших польських корол╕в.


43

ПЕРВ╤СТКИ

Р╤ДНОГО СЛОВА


Швайпольт Ф╕оль щ╕льно зав╕сив в╕кно, ще й спробував

рукою, чи приляга╓ зав╕са - як ╕стинний н╕мець,

в╕н змалечку звик до ретельност╕ та акуратност╕. Тод╕

п╕д╕йшов до столу ╕ погасив, про щось роздумуючи,

дв╕ св╕ч╕ ╕з трьох. В к╕мнат╕ враз потемн╕ло, т╕льки т╕н╕

вже не дробилися ╕ стали менш полохливими.


Ф╕оль чекав нев╕домого гостя, що через сп╕льного

знайомого напросився на вта╓мничену розмову.

Коли в двер╕ постукали ╕ пор╕г переступив немолодий

чолов╕к у чернечому одяз╕, Швайпольту видалося, що

з прибульцем в╕н десь уже зустр╕чався. Жестом без

сл╕в господар запросив гостя прис╕сти.


- Я священик, русин. Я зак╕нчував Ягеллонський

ун╕верситет тут же, у Краков╕, - почав г╕сть неголосну

опов╕дь. - Мо╓ ╕м"я н╕чого вам не говорить, бо

вже чималенько рок╕в зб╕гло, в╕дколи полишив ун╕верситетськ╕

ст╕ни, х╕ба зр╕дка нав╕дуюся до земляк╕в,

як╕ зосталися викладати в альма-матер.

"Н╕, мабуть таки в╕н не зустр╕чався з ц╕╓ю людиною

", - думав Ф╕оль, розглядаючи п╕д миготливим

св╕тлом обличчя гостя, просто в першу хвилю в╕н

звернув увагу на посив╕лу вже бороду, п╕дстрижену,


Герб ╤вана

Федоровича


4444

Нью-коледж

в Оксфорд╕,

заснований

1386 року


Перша стор╕нка

"Букваря" ╤вана

Федорова.

Льв╕в, 1574 р.


як це роблять священики сх╕дного обряду.


- Так, ми якось зустр╕чалися в ун╕верситетському

кол╕, - в╕дказав на допитливий погляд г╕сть. - Але

нав╕ть ╕ словом не перекинулися. Тут стали вже професорами

дванадцять мо╖х земляк╕в-русин╕в, вони то

й порадили звернутись до вас. А справу я маю ось яку.

Ми хочемо запропонувати вам видрукувати русинською

мовою православн╕ богоугодн╕ книжки.

Якби незнайомець сказав господарю вчинити замах

на короля, то був би той менш подивований, тим

паче Ф╕оль - католик.


- Я не знаю, як правильно вас величати, - по довг╕й

гн╕тюч╕й мовчанц╕ нап╕впошепки вимовив Швайпольт.

- Але ж ця пропозиц╕я означа╓ для мене гарантований

"гонорар" - багаття ╓ретика.

- В╕рую в ╓дину святу апостольську церкву, -

сумовито проказав слова з молитви незнайомець.


- Колись на земл╕ люд перестане д╕лити Церкву

Христову, то ж проти Бога не буде у вас гр╕ха. Ми

зверта╓мося до вас саме тому, що ви католик, з чужих

н╕мецьких кра╖в, то ж на вас духовна ╕ св╕тська

влада звертатиме менше уваги, гадаючи про друк як

про звичайн╕с╕нький зар╕бок. Що ж до ╕стинного гонорару,

то наша пропозиц╕я вельми пристойна. ╤ платимо

наперед.


Вдруге за якусь хвилину Швайпольт Ф╕оль був нав╕ть

не подивований, а швидше шокований почутим.

Йому н╕яково було навпростець запитати, в╕д кого ж

то так╕ неймов╕рн╕ кошти, тому подумки шукав щось

дотичне, бодай хоч тр╕шки уяснити соб╕, з ким ма╓

справу.


- Ми не грабували корол╕вську казну, - немов

читаючи сумн╕ви та вагання Ф╕оля, в╕в дал╕ г╕сть. - Ц╕

кошти в╕д поважного люду. Можливо, ви зна╓те, тепер

в Ягеллонському ун╕верситет╕ навча╓ться к╕лька сотень

спуде╖в з русинсько╖, або ж ╖╖ ще називають укра╖нсько╖,

земл╕, чимало з них, як я вже казав, стали професорами,

пос╕дають пом╕тн╕ владн╕ м╕сця в Краков╕.

- Не думаю, що з╕ спуде╖в можна ст╕льки з╕брати,

- буркнув Швайпольт.

- Зв╕сно, - охоче кивнув головою г╕сть. - Але

з професурою вже зовс╕м ╕нше. Назву лише одного

- Джорджо да Леопол╕, в╕н же Юр╕й Котермак, в╕н

же русин Юр╕й Дрогобич. Це доктор медицини ╕ ф╕лософ╕╖,

що зараз тут виклада╓, обирався перед тим

ректором Болонського ун╕верситету. Ще в╕с╕м рок╕в

тому, в лютому 1483 року, в╕н став першим русином,

що видрукував окремою книгою свою наукову працю,

хоч ╕ латиною. З точн╕стю до години ╕ хвилини в╕н

вирахував два наступн╕ м╕сячн╕ затемнення, рух планет

╕ дав прогноз погоди. Так╕ ж поважн╕ й ╕нш╕ люди,

в╕д ╕мен╕ яких я звернувся до вас з ц╕╓ю благородною

справою.

- ╤ все ж одн╕й крак╕вськ╕й русинськ╕й громад╕

не п╕д силу под╕бне, - опирався Швайпольт Ф╕оль.

- Я вже не кажу про те, що видати русинською мовою

книги лише п╕вд╕ла, ╖х ще треба продати чи поширити

╕ншим чином.

- Ви змушу╓те мене йти на ц╕лковиту в╕дверт╕сть.

Я д╕ю також в╕д зовс╕м недалеко╖ зв╕дси Перемишлянсько╖

православно╖ ╓пископ╕╖. В друков╕ вельми зац╕кавлен╕

╓парх╕альн╕ осередки Городка, Дрогобича,

Самбора, Холма, Луцька, Володимира, що на Волин╕,

нав╕ть невеличкого См╕дина на Тур╕йщин╕.

Страх ╕ спокуса боролися в душ╕ Швайпольта Ф╕оля,

а ще жаль дом╕шувався до ц╕╓╖ незнайомо╖ людини,

яка так само ризикувала життям заради святого

д╕ла... "Справд╕-бо, Христос не д╕лив людей, в╕н же


45


Дрогобич Юр╕й

(Георг╕й) (псевдон╕м

Ю. Котермака)


Юр╕й Дрогобич


4646

на муки ╕ смерть ╕шов заради

вс╕х", - Ф╕оль вперше задумувався

над ц╕╓ю ╕стиною, яку тепер

вважав аж н╕як не ╓ретичною

для католика.


П╕зно ввечер╕ незнайомець

з господарем обговорили вс╕

детал╕ та д╕йшли згоди. Коли за

гостем зачинилися двер╕, впустивши

в д╕м прохолодний в╕тер,

що мало не здмухнув слабосилу

св╕чу, у Швайпольта Ф╕оля

п╕сля к╕лькагодинного вагання

й дерзань важкий кам╕нь остаточно

спав з серця: "Н╕, то не

гр╕х..."


А вдосв╕та прудк╕ кон╕ несли

його вже у неблизький Брауншвайг,

до давнього знайомого

╕ неабиякого майстра з лиття

метал╕в Рудольфа Боредорфа.

Запилений з дороги ╕ втомлений,

Швайпольт взявся тут же

малювати потр╕бн╕ йому кириличн╕

букви ╕ вигадлив╕, н╕коли

не бачен╕ майстром надрядков╕


значки.


- Мен╕ нев╕дкладно треба 230 таких л╕тер та значк╕в,

- пояснював Швайпольт. - За к╕лька дн╕в я дам

точний малюнок кожно╖ букви. А за ск╕льки можна

в╕длити?

Рудольфа не злякав незнайомий шрифт ╕ в╕н погодився

взяти замовлення нев╕дкладно.


- Заприсягнися, що без мо╓╖ згоди не в╕дливатимеш

таких шрифт╕в н╕ для кого, нав╕ть для себе, ╕ н╕кого

не в╕зьмешся вчити робити так╕ шрифти, - зажадав

Ф╕оль.

Боредорф заприсягся, але Швайпольту видалося

цього замало ╕ майстри заре╓стрували свою домовлен╕сть

нав╕ть в м╕ськ╕й книз╕ - Ф╕оль ╕нту╖тивно в╕дчував

усп╕х церковнослов"янських книг, тож не хот╕в

будь-кому в╕ддавати майбутн╕ зар╕бки.


Мине небагато часу ╕ в╕длит╕ шрифти будуть пере


Лекц╕╖ з медицини.

Гравюра ХV ст.


47


копитами чорну землю на незайману ще сн╕жну б╕-

лизну. Тро╓ вершник╕в сп╕шилися ╕ стр╕мко вв╕йшли

в прим╕щення. Все сталося раптово, Швайпольт не

Друкарський

верстат.

Гравюра к╕нця


ХV ст.


везен╕ в Крак╕в, а з друкарського

верстата з╕йдуть перш╕ аркуш╕

"Часослова" ╕ "Осьмогласника".

Швайпольт брав т╕ аркуш╕, ╕ так

╕ сяк розглядав ╖х та т╕шився, немов

власним дитям: "Доконана

би (сть) с╕я книга у великом град╕

Краков╕ при держав╕ короля

полскаго Казимира ╕ доконана

би (сть) м╕щанином краковским

Швайполтом Ф╕оль, ╕з Н╕мець,

неметкого роду, франк".


Книги бережливо пакувалися,

а возити ╖х в далек╕ русинськ╕

земл╕ могли т╕льки поважн╕

особи, яких нереально обшукати

чи пограбувати.


...Листопадового похмурого

дня 1491 року випав перший

сн╕г, в╕н падав тихо ╕ несм╕ливо,

немов соромився свого передчасного

дещо приходу. На подв╕р"

я друкарн╕ Швайпольта

Ф╕оля озбро╓н╕ вершники вв╕рвалися

раптово, загарцювали

розгаряч╕л╕ кон╕, викидаючи


пручався, як його в"язали, т╕льки подумки помолився:

"На все Твоя воля, Боже".


На допитах у в"язниц╕ в╕н на розчарування та роздратування

сл╕дчих н╕чого не м╕г розказати певного


- в╕н ╕ справд╕ не знав н╕ ╕мен╕ людини, що давала

грош╕, н╕ тих, хто забирав книги.

Тим часом впливов╕ русинськ╕ люди при двор╕

польського короля ╕ в церковних колах робили свою

справу, аби визволити Ф╕оля. ╤ якогось дня Швайпольт

вийшов за тюремн╕ ворота - його чекала готова

в дорогу карета.


- Куди мене? - т╕льки й поспитав в╕зника.

- У безпечне м╕сце, - в╕дпов╕в в╕зник голосом то╖

людини, що приходила у чернечому одяз╕ на першу


4848

розмову про друк русинською, або ще як називали,

укра╖нською мовою.


Кон╕ рушили, прощавай, друкарне, та не прощавайте

книги. Розб╕глися-розлет╕лися ви св╕тами, нав╕ть

через стол╕ття говоритимете ви вустами р╕зних

людей у Божих храмах. "╤ якщо в╕д того, - думав Ф╕оль,

- св╕т стане бодай на крихту добр╕шим, то шлях

св╕й на ц╕й земл╕ я пройшов не марно".


49


НЕВ╤СТКА

БОГДАНА ХМЕЛЬНИЦЬКОГО


Досв╕тком, ще пташка не чистила дзьоба, у ворота

фортец╕ постукав вершник - стукав щомоц╕, р╕шуче,

настирно.


- В╕дчин╕ть! Хутко в╕дчиняйте!

А як в╕дчинилися ворота, то вершник, видавалося,

не вв╕в, а посп╕хом силом╕ць втягнув за пов╕ддя змиленого

╕ стомленого коня.


- Б╕да! Чужинське в╕йсько - менш як п╕вдня ходу!

За к╕лька хвилин сонна фортеця ожила, закрутилися

вс╕ кол╕щатка, як в запущеного годинника - засновигали

люди, п╕двозилися до гармат ядра ╕ порох.

Ус╕ готувалися до оборони.


Для Розанди оч╕кування бою не було дивиною,

все життя ╖╖ проминуло в таких оч╕куваннях. Донька

молдавського володаря Василя Лупула, про багатство

якого ходять легенди вс╕╓ю ╢вропою ╕ золотим статкам

якого заздрив не один король, багато раз╕в потрапляла

в облогу ╕ злов╕сний свист гарматних ядер над

головою давно вже ╖╖ не лякав. Тим паче, що в молодост╕

╕ сама вона ставала причиною во╓нних сутичок.

За серцем красун╕-принцеси мл╕ли турецький в╕зир,

могутн╕шим за якого було х╕ба що небо й султан, а ще

син н╕мецького ╕мператора, а ще один ╕з найбагатших

╕ найвпливов╕ших польських шляхтич╕в, польський

гетьман Мартин Калиновський, який мав нав╕ть власне

в╕йсько... Та доля розсудила Розанд╕ пов"язати сво╖

молод╕ л╕та з Укра╖ною.


Неспод╕вана, як блискавиця серед зими, визвольна

в╕йна Богдана Хмельницького п╕дняла значим╕сть

укра╖нського гетьмана ╕ зр╕вняла його в очах ╓вропейських

дипломат╕в ╕з лордом-протектором Британ╕╖

Ол╕вером Кромвелем. Панотц╕ Вселенського

патр╕арха вшановують Хмельницького за ╕мператорським

чином.


З╕рко вдивляючись у мл╕ч стол╕ть, гетьман почав

замислюватися, а чи не породичатися з якоюсь лег╕тимною

династ╕╓ю ╢вропи, щоб узаконити вже влас


Василь Лупул -

володар Молдов╕╖


5050

Розанда, донька

молдавського

володаря,

дружина Тимоф╕я

Хмельницького

(портрет

з╕ зб╕рки

Льв╕вського

╕сторичного музею)


ну династ╕ю Хмельницьких. Молдав╕я для Богданових

роздум╕в п╕дходила якнайкраще - ╕ сус╕дня держава,

╕ донька для старшого сина Тимоша Розанда у Лупула

╓, заразом ще й стосунки пол╕пшають з ╕ншими

придунайськими княз╕вствами - Валах╕╓ю та Транс╕льван╕╓ю

зокрема. На стар╕ючому гетьмановому обличч╕,

коли мислив про це, легкою т╕нню лише тиха

усм╕шка проб╕гала. А то вже десяте д╕ло, що Тим╕ш ╕

Розанда одне одного й у в╕ч╕ н╕коли не бачили.


Перш╕ перемовини майбутн╕х сват╕в почалися досить

ориг╕нально, хоча не так уже й незвично для тих

час╕в. ╤з гиком пронеслися козацьк╕ полки розлогими

полями Молдав╕╖, в пом╕ч разом ╕з ними скакали

татарськ╕ загони, ╕ ось уже головн╕ м╕ста княз╕вства

Сучава ╕ Ясси п╕д загрозою. Напудженому володарю

краю Василе Лупулу д╕ватися н╕куди: платить данину

кримському хану, платить гетьману 10 000 таляр╕в ╕

об╕ця╓ тому видати доньку за Тимоша. який формально

очолював козацьке в╕йсько. Це було восени 1650 року,

а вес╕лля домовилися згуляти до Р╕здва.


Допоки козацьк╕ шабл╕ виблискували на сонц╕ п╕д

ст╕нами Ясс ╕ Сучави, доти й об╕цянка Лупула була

чинною. А як в╕д╕йшло гетьманське в╕йсько... Домна

Розанда опинилася в сво╓╖ старшо╖ сестри, п╕д захистом

литовського гетьмана Радзив╕ла. А ще згодом

доньку батько на два роки взагал╕ в Стамбул╕, хитро

усм╕хаючись, приховав в╕д Тимоша. ╤ на батьк╕вський


пор╕г Розанда вже ступила у

1652-му роц╕.


Тут би й дал╕ вести перемовини,

та от польський

гетьман Калиновський, з

якого с╕чка сипалася вже

в╕д старост╕, знову взявся

за сво╓ ╕ кинув клич на всю

Корону Польську "боронити

прекрасну княз╕вну".

Перем╕стивши сво╖ в╕йська

на Под╕лля, аби перекрити

шлях з Укра╖ни на молдавськ╕

земл╕, скликав романтичну

молодь у св╕й таб╕р

п╕д Батогом.


Битва козацьких ╕ польських в╕йськ була недовгою,

але лютою: молод╕ ╕ невправн╕ романтичн╕ вояки

падали снопами п╕д шаблями бувалих ╕ гартованих не

в одн╕й с╕ч╕ козак╕в. ╤ врешт╕ сива голова самого Калиновського,

настромлена на спис, доставлена у намет

укра╖нського гетьмана.


Спадала л╕тня спека 1652 року. Зустр╕чати зятя

Тимоша Хмельницького ви╖хав особисто Василе Лупул

у супровод╕ пишних бояр, ╕з восьмитисячним

в╕йськом. Бучне вес╕лля гуляли в Чигирин╕, ╕ вже за

святковим столом Тим╕ш веде перемовини з тестем: а

чи не в╕ддав би в╕н княз╕вський престол зятев╕, а сам

перебрався в земл╕ Валах╕╖? Василе Лупулу Бог не судив

же син╕в...


Було всього за коротке зам╕жжя Розанди: доводилося

вт╕кати батьков╕ на Вкра╖ну п╕д захист козацьких

гармат та мушкет╕в, знову повертати соб╕ молдавський

престол...


╤ св╕т не таким став, ╕ сонце почорн╕ло того ос╕ннього

дня 1653-го, коли в св╕тлицю внесли смертельно

пораненого Тимоша. Любила Розанда його чи н╕,

але що ж ╖й робити тепер ваг╕тн╕й, оточен╕й ворогами,

як╕ не в╕домо чи й саму ╖╖ лишать живою? Розанда з

Тимошем була у Сучавськ╕й фортец╕, а п╕д ст╕нами ╖╖

двадцятитисячне в╕йсько Дь╓рдя ╤╤ Ракоц╕ та Матая

Басараба, та ще й величезна п╕дмога ╖м з Реч╕ Посполито╖

прибула разом з артилер╕╓ю. Злов╕сно свист╕ли

гарматн╕ ядра над головою,

що, видавалося, гронами

сипалися, ╕ обвалювалися

буд╕вл╕, один за одним падали

молдавськ╕ во╖ни та

козаки з восьмитисячного

доб╕рного в╕йська Тимоша

Хмельницького, що в╕дчайдушно

боронили фортецю.

Осколок одного з ядер для

Тимоша був фатальним...


Хоробро таки билися

козаки, тож оц╕нкою лицарства

╖хнього був дозв╕л

вийти з╕ збро╓ю ╕ забрати

т╕ло свого молодого вождя.


Син Богдана

Хмельницького

Тимоф╕й

(портрет близько

1652 року з╕ зб╕рки

Льв╕вського

╕сторичного музею)


5252

Сумна процес╕я вирушила на Укра╖ну. Розанда не покинула

мертвого чолов╕ка.


27 грудня 1653 року велика жалоба була в Чигирин╕,

ховав укра╖нський гетьман старшого сина. А напередодн╕

Розанда народила дв╕йню, дв╕йко близнятхлопчик╕в.


Бурлило життя, як вода на дн╕провських порогах,

господарювала Розанда то в Суботов╕, то в дарованому

свекром З╕ньк╕вському Ключ╕, а останн╕ двадцять

л╕т все ж прожила на батьк╕вщин╕.


...Фортеця Немц заледве завершила приготування

до оборони, як курява з-п╕д копит коней чужинського

в╕йська вже знялася на виднокол╕ ╕ стр╕мко та невблаганно

наближалася до ст╕н.


- Польськ╕ жовн╕ри! - вигукнув з тривогою в

голос╕ оборонець б╕ля гармати, розр╕знивши нарешт╕

вбрання к╕ннотник╕в. Тривала в╕йна не знала милосердя,

тим паче, що польсько-молдавська ворожнеча

на той час д╕йшла точки кип╕ння.

Розанда не в сил╕ була дивитися на б╕й, надто багато

рок╕в уже за плечима, небавом ╕ шостий десяток

виповниться, надто багато людських страждань зранили

душу, то ж мовчки вона зачинилися в сво╓му поко╖.

Кр╕зь товст╕ ст╕ни й маленьк╕ в╕кна лише доносилися

гурк╕т гармат ╕ вигуки оборонц╕в та нападник╕в,

озлоблен╕ крики та вигуки розпачлив╕ в╕д несамовитого

болю, а ще тр╕ск мушкет╕в, притишений ст╕нами,

мов потр╕скування г╕лок у багатт╕...


Якась дивна байдуж╕сть напливла на Розанду,

знеохота до всього св╕ту, до його метушн╕ й колотнеч╕,

до людських м╕зерних ╕ часто фальшивих ц╕нностей,

нав╕ть до висл╕ду бою, де на кону стояло життя

вс╕х мешканц╕в Немца ╕ ╖╖ особисте. Розанду саму дивувало

це в╕дчуття, тим б╕льше, що шал бою невблаганно

наближався, ╕ ось вже з хряскотом розчинилися

двер╕ покою, дво╓ польських жовн╕р╕в вдерлися

до к╕мнати.


- Хто ти? - спитав молодий, переводячи дух.

Старший жовн╕р мовчав, але пильно дивився ╖й у

лице, марно силячись щось пригадати.


- Розанда Лупул? - округлились оч╕ в╕д подиву

нарешт╕ в жовн╕ра, немолодого, ╖╖ в╕ку, а може, нав╕ть

╕ старшого. - Розанда Хмельницька? Якщо то ви, то


за вас, прекрасну принцесу, я воював ще тод╕, п╕д Батогом,

- не м╕г в╕двести очей в╕д ж╕ночого обличчя,

стар╕ючого ╕ вистражданого, але на якому все ж лишилось

в╕длуння колишньо╖, ще юно╖ краси.


- Як, це донька Василе Лупула, нев╕стка Богдана

Хмельницього? - загор╕лись у молодого оч╕ якимось

жад╕бним та хижим блиском. - Неймов╕рне вез╕ння,

хоч на завершення бою... Ось хто зна╓, де закопан╕

незл╕ченн╕ молдавськ╕ та укра╖нськ╕ скарби. ╤ ма╓ сказати!

- жовн╕р вихопив шаблю з п╕хв.

Старший скрива глипнув на молодого, на шаблю,

яка злов╕сно блиснула п╕д пром╕нчиком призах╕дного

сонця, що пробився кр╕зь запилене вузьке в╕конце, а

тод╕ перев╕в погляд на Розанду.


- Облиш, не гарячкуй. Може, я помилився - х╕ба

мало на св╕т╕ схожих людей?

- Хай зараз же назветься сама.

- Таки я помилився, насправд╕, - сумно проказав

старший ╕ примирливо поклав руку на плече молодому.

- Л╕та, друже. ╤ з╕р вже не той, ╕ пам"ять не та.

- Хай назветься.

Старший несп╕шно ╕ примирливо опускав руку ╕з

шаблею молодого.


- Правда ж, я помилився ╕ тебе не Розандою

звуть? - озвався до ж╕нки з ледве прихованою п╕дказкою.

Раптом з подивом для себе у Розанди пропала вся

байдуж╕сть ╕ нех╕ть до св╕ту та його м╕зер╕╖, натом╕сть

з"явилася зл╕сть ╕ образа. Цей молодик не см╕╓ з нею

так розмовляти. Вона - дочка великого ╕ заможного

молдавського володаря, за руку яко╖ сперечалося чимало

╓вропейських монарших двор╕в, вона дружина

гетьманича, якому т╕льки фатальний уламок ядра завадив

стати повелителем потужно╖ держави, а цей

молодик, нев╕домо якого роду ╕ плоду, ще см╕╓ так

зверхньо розмовляти ╕з нею та наказувати?


- Н╕, я справд╕ Розанда Лупул, - п╕двелася ж╕нка,

зб╕л╕вши й в╕дкинувши геть обачн╕сть. - Розанда

Хмельницька.

Оч╕ в молодого засв╕тилися, мов десь там, у глибин╕,

на жар налет╕в раптовий в╕тер.


- Або смерть, або скажеш, де батьк╕вський

скарб.


5454

Вони стояли одне навпроти одного, дво╓ р╕зних

людей, дв╕ так╕ р╕зн╕ дол╕ з╕штовхнулися на перетин╕

м╕ж життям ╕ смертю.


- Н╕коли, - тихо в╕дказала ж╕нка. - Н╕коли вам,

хай краще земл╕ д╕ста╓ться дов╕ку.

- Ох ти!.. - свиснула шабля, ╕ через плече старшого,

що кинувся пом╕ж ними, опустилася на Розанду.

...Лиш на мить захитавсь св╕т ╕ погас день, а дал╕

знову проявлялися й набирали сили кольори, т╕льки

тепер вони були незр╕внянно яскрав╕шими та соковит╕шими,

Розанда йшла лугом п╕д Чигирином, св╕тило

пог╕дне сонце, зелена трава незаймано╖ ╕ щиро╖ чистоти,

╕ луг розкв╕тав незабутн╕ми, дивовижно яскравими

кв╕тами, а назустр╕ч ╖й б╕гли дво╓ перв╕стк╕в, ╖╖ малих

хлопчик╕в у козацьких одностроях, см╕шних карапуз╕в,

пом╕ж кв╕тучого лугу ╕ п╕д щирим сонцем.


55


ГОЛОВНОКОМАНДУВАЧ

╢ВРОПИ


У гетьманську св╕тлицю джура, ледве постукавши,

не вв╕йшов, а радше влет╕в з двома пакетами в руках.


- Тебе часом не ошпарили окропом? - перепитав

Сагайдачний, см╕ючись лише очима. Той джура,

мабуть, не вм╕в ходити, т╕льки все п╕дб╕гцем, лиш

поли синього жупана розв╕валися; гетьман, що не мав

сво╖х д╕тей, подумки т╕шився юним пом╕чником-непосидою:

"Добрячий козацюга буде...".

- Ваша ясновельможносте, вам в╕дразу два листи,

- подав пакети джура. - Певно, не з близьких кра╖в.

Гетьман, в╕дпустивши кивком голови верткого

юнака, надовго схилився над листами. Кр╕зь стриман╕

рядки польського короля Сиг╕змунда ╤╤╤ проступала

погано тамована тривога за долю сина ╕ решти польського

в╕йська, що застрягло г╕рше, н╕ж у болот╕, п╕д

Москвою. Королевич же Володислав без дипломат╕╖

писав з╕ сво╓╖ ставки в Тушино про крайню потребу

у помоч╕, доки в╕н з╕ сво╖м в╕йськом не зл╕г до ноги у

п╕дмосковних л╕сах та перел╕сках.


Листа королевича Сагайдачний проб╕г швидко ╕

в╕дклав, бо там, окр╕м укл╕нно╖ просьби, год╕ знайти

щось нове чи особливе, а от писане королем Сиг╕змундом

перечитував к╕лька раз╕в, обмацуючи очима

кожне слово, мов хот╕в зазирнути за нього, чи не заховане

там щось таке, дос╕ незнане, з чого могла би в

майбутньому трапитись вигода.


Сагайдачному не складно було в╕дмовити королю,

вигадавши як╕сь перепони, але й пом╕ч у загрозливий

час чогось важила - Сиг╕змунд був люблячим батьком.

"Йти - не йти?" - хиталася думка човном на

хвилях, доки твердо на хитавиц╕ не спинилася: "Треба

йти. ╤ потр╕бно нев╕дкладно скликати велику раду".


Козацька старшина на рад╕, на подив гетьманський,

вагалася небагато, н╕хто не гарячкував ╕ не

хрипнув, доводячи власну правоту, якось швидко з╕йшлися:

збиратися у пох╕д, починати лаштуватися

вже, аби вийти добре готовими.


Гетьман

Сагайдачний

Петро Конашевич


5656

Тр╕пот╕ли на в╕тр╕ козацьк╕ хоругви, били копитами

застоян╕ ╕ добре годован╕ кон╕, та й в очах самого

козацтва зача╖лося нетерп╕ння; свят╕ отц╕ в╕дправили

молебень ╕ благословили во╖нство. Величезною колоною

вишикувалося двадцятитисячне в╕йсько та ще

море народу вийшло проводжати. А як вдарили литаври,

враз перекривши людський гом╕н, ви╖хав попереду

Петро Сагайдачний, ╕ в╕йсько рушило. Довго

ще б╕гли обаб╕ч у хмарах куряви невгамовн╕ д╕тлахи,

махаючи на прощання р╕дн╕ та знайомим.


Козацька лавина через С╕верщину стр╕мко йшла

на сх╕д, долаючи ╕нколи по тридцять верст в╕д сходу ╕

до нового сходу сонця, ламаючи тим самим будь-як╕

розрахунки московсько╖ старшини. Заскочене зненацька

м╕сто Л╕вни боронилося безтолково ╕, вражене

пан╕кою, швидко здалося. А ось уже до гетьмана

ведуть з╕ зв"язаними руками во╓воду Микиту Черкаського:

розкуйовджена борода, один рукав каптана

об╕рваний, обличчя в саж╕, як не нагаду╓ цей

похнюплений дядько гонорового ще недавно ╕ властолюбного

во╓воду. З маршу пада╓ ╢лець, гине тутешн╕й

во╓вода Андр╕й, що з пан╕чно╖ розгубленост╕

не т╕льки не зм╕г налагодити оборони, але й захистити

власну ж╕нку, яка ста╓ полонянкою. Ц╕лий гурт

привели до Сагайдачного взятих у полон з одягу ╕ обличчя

зовс╕м не московит╕в, т╕льки дек╕лька х╕ба ╖х

нагадували.


- Хто ж ви будете? - запиту╓ гетьман.

- Царський посол до Криму Степан Хрущов, -

в╕дказу╓ перший, очевидно, старший.


- П╕ддячний Семен Бредих╕н, - озива╓ться ╕нший

╕ показу╓ в б╕к чужоземц╕в. - А це нам кримський

хан дав на дорогу охорону.

Про що балакав посол ╕з п╕ддячним, вияснилося

вже на першому допит╕. Москва вмовляла кримчак╕в

вчинити наб╕ги на п╕вдень козацьких земель, аби граб╕ж

╕ загроза нев╕льництва зв"язала руки козацькому

в╕йську.


Падають у раптових ╕ стр╕мких атаках Скопин,

Данков, Лебедин ╕ Ряський, взято Шацьк, не витримав

неспод╕ваного штурму Стародуб. Але на в╕йн╕

як на в╕йн╕ - особливо запеклий оп╕р вчинило м╕сто

Михайлов.


- Не яке цабе, - сказав перед походом на нього

гетьман полковников╕ Милославському. - Дол╕

кампан╕╖ Михайлов н╕як не вир╕шу╓, але взяття цього

м╕ста зм╕цнило б нам л╕вий фланг. Бери тисячу вершник╕в

╕ штурмуй глупо╖ ноч╕.

Милославському не щастило спочатку - п╕д час

н╕чного переходу з╕рвалась гроза, проливний дощ на

очах ╕з дороги зробив болото, ╕ п╕д м╕сто полковник

з в╕йськом п╕д╕йшов геть через к╕лька годин, в╕дколи

розвидн╕лося. Але буквально перед тим ╕з Сапожка

захисникам п╕досп╕ла п╕дмога, а пот╕м уже, п╕д час облоги,

- ╕ з Калуги, ╕ з Серпухова.


Але б╕льше за п╕дмогу ╕ зливу Михайлову посприяли

неймов╕рн╕ й страх╕тлив╕ чутки про козак╕в, що

ширилися м╕стом.


- То зм╕╖ ╕ вовки хиж╕!

- Чули? Польський король ╕ козацький гетьман

хочуть знищити православ"я ╕ в в╕ру свою навернути.

- То ж козаки православн╕...

- Та як╕ вони православн╕, кажуть, р╕жуть священик╕в,

палять монастир╕ й церкви.

- Вс╕х убивають у взятих м╕стах, а д╕тей - навп╕л

шаблями.

Гармати били майже впритул по дерев"яних ст╕нах,

лет╕ли запалювальн╕ ядра, козаки ╕шли на штурм,

ось уже рукопашний б╕й зав"язався на валах, але все

марно. Врешт╕ Сагайдачний, аби не марнувати часу,

дав в╕дб╕й.


- На Москву! - передали полковники в╕йську

розпорядження гетьмана.

Розбивши ратник╕в п╕д час переправи через Оку, козацька

лава каширською дорогою ринула на столицю.

Об╕йшовши ╖╖, нарешт╕ з"╓дналася з поляками. У став ц╕

королевича Володислава п╕д Тушино нарешт╕ в╕дбулася

зустр╕ч, на яку так чекали поляки.


Р╕вними рядами, як п╕д л╕н╕йку, вишикував королевич

п╕ших ╕ к╕нних на великому лугов╕. Вочевидячки

в╕йсько не втратило духу ╕ дисципл╕ни, та обносилися

вже жовн╕ри, бойов╕ кон╕ не переступали

нетерпляче з ноги на ногу, рвучи вудила, а, опустивши

понуро голови, св╕тили вигнутими худими ребрами

- далеко в╕д Тушино до Реч╕ Посполито╖... Лиш

сонячний зайчик грався ╕ зблискував на золотих п╕х


5858

вах дорого╖ шабл╕ королевича Володислава. Гримнула

музика...


- Ваша гетьманська ясновельможносте, як н╕коли

рад╕ ц╕й зустр╕ч╕, - розпочав королевич урочистост╕

╕ в голос╕ його проривалася неп╕дроблена щир╕сть, не

скаламучена формальностями етикету. - Ми в╕та╓мо

славне запор╕зьке в╕йсько, яке розбивало дос╕, мов

глинян╕ горшки, московськ╕ фортец╕. Я певен, немало

воно засяде ще слави у сп╕льних походах.

П╕сля урочисто╖ зустр╕ч╕ й короткого обм╕ну думками

один на один Сагайдачного з Володиславом,

розпочалася сп╕льна в╕йськова рада.


- Польська сторона пропону╓ очолити штурм

Московський

пох╕д


Москви гетьману Сагайдачному. Бойовий досв╕д под╕бного

штурму козаками набуто завидний, - розпочав

королевич раду з конкретно╖ пропозиц╕╖.


Полковник Як╕в Неродич, знаний у в╕йську б╕льше

п╕д ╕менем Бородавка, схилився над вухом гетьмана.


- Знову поляк хоче жар загребти козацькими

руками. Без нас ╖х би тут мухи за╖ли, - невдоволено

буркнув.

Сагайдачний завжди дивувався незм╕нн╕й недружелюбност╕

до поляк╕в рвучкого ╕ гарячкуватого Неродича.


- Полковнику, в Укра╖ни нема╓ добрих чи поганих

союзник╕в, зате мусимо мати свою власну мету

╕ ма╓мо глянути наперед, трохи дал╕ власного носа.

В тебе ж око з╕рке, Якове...

П╕сля сп╕льно╖ в╕йськово╖ ради, як т╕льки смеркло,

об"╓днане в╕йсько рушило на Москву. Колони рухалися

швидко, хоча ╕ вживалися вс╕ застережн╕ заходи,

аби не виказати себе. Ледве зайшло за п╕вн╕ч, як Сагайдачний

╕з передовими загонами вже був б╕ля Арбатських

вор╕т.


Почався штурм, гримнули гармати, запалювальн╕

ядра спричинили пожеж╕ ╕ язики полум"я лизнули

густу темряву, ╕скри зм╕шувалися з зорями. У пром╕жках

м╕ж гарматним гавканням сухо тр╕щали козацьк╕

мушкети, зав"язалася тяжка рукопашна. Хвил╕ атакуючих

союзницьких в╕йськ то наб╕гали, то в╕дкочувалися,

з р╕зних к╕нц╕в скакали г╕нц╕ з донесеннями:


- Бородавка вже прорива╓ оборону!

- Милославський просить ще п╕двезти гарматних

ядер!

- Гетьмане, п╕д╕рвано Остроженську браму, прочища╓мо

прох╕д у Москву!

Сагайдачний аж здригнувся, почувши довгооч╕куван╕

слова "п╕д╕рвано Остроженську браму". В╕н

соб╕ твердо нам╕тив, хоч н╕кому не обмовився й словом,

що як т╕льки вийдуть на цей руб╕ж - припинити

штурм. Добр╕ в╕ст╕ г╕нц╕в аж н╕як не вводили в оману

гетьмана, що облога буде легкою, в╕н знав, що Москва

укр╕пилася м╕цно, опр╕ч того, ╖м стало в╕домо через

переб╕жчик╕в про початок н╕чно╖ атаки. А довга облога

аж н╕як не входила в гетьманськ╕ нам╕ри. Але не це

схиляло його до прийняття такого р╕шення. Основне


6060

завдання запор╕зьк╕ козаки виконали - врятували

життя ╕ честь королевича Володислава. Тепер же для

Укра╖ни надпотужна Польща невиг╕дна, бо загрожу╓

козацьк╕й земл╕, б╕льш виг╕дно, аби московська держава

збереглася, т╕льки тод╕ може Укра╖на з╕грати

певну роль, саме свою роль, коли буде р╕вновага м╕ж

Варшавою ╕ Москвою.


- Припинити штурм, ус╕м в╕д╕йти! - п╕шов у в╕йсько

наказ Сагайдачного.

Подив ╕ нерозум╕ння, а то й в╕дверте обурення -

як так, Москва п╕д ногами! - прокотилося в╕йськом.

Але хто посм╕╓ не п╕дкоритися слову гетьмана?


В сел╕ Деул╕но п╕д Москвою, яке згодом перейменують

у Серг╕╖в Посад, королевич Володислав п╕дпису╓

1 грудня 1618 року на чотирнадцять ╕з половиною

рок╕в почесне для себе (ледве не згинув у пастц╕!) перемир"

я. За ним до Реч╕ Посполито╖ додатково в╕дходять

Смоленська ╕ прилегл╕ земл╕. В╕йська розвертаються

╕ йдуть до сво╖х дом╕вок.


А вже через р╕к ╕ к╕лька м╕сяц╕в ╕з Ки╓ва до Москви

вируша╓ ц╕лком мирне посольство, яке московськ╕

урядовц╕ щедро обдарують гр╕шми, дорогими сукнами

й ╕ншими ц╕нними речами. Та не так ц╕кавили козацьких

посл╕в коштовн╕ подарунки, як перебування

на той час у Москв╕ ╓русалимського патр╕арха Фео


Панорама

Москви

з Кремлем.

Гравюра


фана ╤╤╤ - з"явилася реальна можлив╕сть в╕дновити

на Укра╖н╕ православну ╕╓рарх╕ю. ╤ коли в березн╕ 1620

року Феофан ╤╤╤ в╕д"╖жджа╓ з Московсько╖ держави,

то на кордон╕ його урочисто зустр╕ча╓ великий козацький

почет на чол╕ з Сагайдачним. У Густинському

монастир╕ тод╕ так описали монахи цю важливу

под╕ю: "И отсюда идеше святейший патриарх во святый

град Киев, проводжаху бо его множество воин

Козаков, гетьман Сагайдачный Петр, муж зело воинственно

бяше й страшен бъ врагом всем; и поставиша

святейшого отца патриарху во братви церквы святих

богоявлений, средъ града Киевского, и обточиша его

стражбою аки пчелы матицу свою". Тут ╓ одна неточн╕сть,

л╕тописець без сумн╕ву знав, що на той час вже

гетьманував на Укра╖н╕ Як╕в Бородавка, але авторитет

Сагайдачного був такий, що його ╕ в ранз╕ полковника

продовжували ╕менувати гетьманом.


На подв╕р"╖ Богоявленського монастиря на ки╖вському

Подол╕, де зупинився ╓русалимський патр╕арх,

давно не було такого жвавого руху - сновигали

ченц╕, як чорн╕ мурахи, пом╕ж них р╕знобарвн╕ свитки

св╕тського люду вкраплювалися лиш зр╕дка, зате до

монастирських вор╕т народу все прибувало. Бо окр╕м

патр╕арха до Ки╓ва прибули болгарський митрополит

Неоф╕т, грецький митрополит Авраам╕й ╕ ще ряд високих

духовних ос╕б, в╕д яких одержати благословення

було чимало охочих.


Але не т╕льки благословенними справами займалися

духовн╕ ╕╓рархи. М╕ж ними ╕ козацькими урядовцями

велися енерг╕йн╕ переговори про в╕дновлення

на Укра╖н╕ митропол╕╖. П╕сля к╕лькох перемовин,

що хоч ╕ не дали якогось результату, принаймн╕ з"ясувались

позиц╕╖. Патр╕арх Феофан виявився вельми

обачною людиною, його лякали як погрози, ц╕лком

зрозум╕ло, аж н╕як не безп╕дставн╕, кл╕рик╕в Польщ╕,

п╕д якою юридично перебували козацьк╕ земл╕, так

╕ гн╕в з╕ Сходу, бо ж щойно козацтво воювало проти

"однов╕рц╕в", пройшовши гучним походом через усю

московську державу.


На чергов╕ перемовини Петро Сагайдачний взяв

╕з собою ╕гумена Михайл╕вського монастиря з Ки╓ва

Йова Борецького, земляка ╕ давно дов╕рену особу, в╕д

яко╖ не мав та╓мниць.


6262

- Не був би ти патр╕архом, не був би ти пастирем

добрим, не був би ти Христовим ╕ Апостольським пом╕чником,

якби преподобн╕сть твоя народов╕ руському

митрополита ╕ ╓пископ╕в не посвятив ╕ не зоставив,

заставши нас тут пересл╕дуваних ╕ без пастир╕в,

- говорив смиренно Йов Борецький.

Патр╕арху важко давалися переговори, кожне

слово, перш н╕ж вимовити, в╕н подумки перекладав

то на один б╕к, то на ╕нший, - йому й лукавити гр╕х

було, але й страх реальний ╕ об╜рунтований, нав╕ть за

власне життя, незримо стояв за спиною.


- Козацька земля, гадаю, повинна мати власну

митропол╕ю. Однак ви перебува╓те п╕д ск╕петром не

мо╖м, а константинопольського патр╕арха, - опустивши

голову, говорив Феофан.

- Ваша святосте, - не стримався Сагайдачний,

- н╕що не перешкоджа╓ цьому. На Р╕ч Посполиту,

як доносять в╕стуни, йде потужна турецька лавина,

хтозна, чи в цей час не знемагають польськ╕ в╕йська,

борючись в╕д захмел╕ло╖ сили Османа ╤╤. З╕ Сходу

теж не доводиться поки чекати лиха, бо ще не весь

пил ул╕гся, як ми п╕дривали Остроженську браму

Москви ╕ штурмували ╖╖. ╤ нехай подякують козакам,

що залишили Московщину як державу, а не польську

пров╕нц╕ю.

Настав урешт╕ день, коли сумн╕ви ╕ терзання полишили

душу патр╕арха, мужн╕сть його дозволила понад

ус╕ ризики ╕ страхи поставити ╕нтереси вселенського

православ"я вище - в╕н ухвалив р╕шення про висвяту

ки╖вських ╕╓рарх╕в. Богоявленський монастир того

вечора нагадував обложену фортецю. Багатотисячний

заг╕н озбро╓них ╕ готових до найг╕ршого козак╕в оточив

монастир неприступним к╕льцем. Кр╕зь щ╕льно зав╕шен╕

в╕кна ледь-ледь пробивалося св╕тло, хор сп╕вав

уп╕вголоса, видавалося, що не мирне церковне богослуж╕ння,

а якесь д╕йство не на сво╖й земл╕, швидше на

неприятельськ╕й, де зв╕дус╕ль можна чекати нападу.


"Нехай ╕ так, але справу зроблено. А пишн╕ урочистост╕

уже наших ╕╓рарх╕в колись таки будуть", - з

г╕ркотою думав тод╕ Сагайдачний.


На Перемишлянське ╓пископство першим пройшов

висвяту ╕гумен Межиг╕рського монастиря ╤сая

Копинський.


9 жовтня 1620 року козацька земля одержала на

ки╖вську ╕ галицьку митропол╕ю митрополита Йова

Борецького, ректора Ки╖всько╖ братсько╖ школи. Висвяту

╕╓рарх╕в патр╕арх Феофан разом ╕з грецьким

стагонським ╓пископом Авраам╕╓м та соф╕╖вським

митрополитом Неоф╕том продовжували в Трахтемир╕вському

монастир╕. Козацький уряд вживав ус╕х

засоб╕в перестороги - пере╖зд владик супроводжував

щонайменше тритисячний заг╕н вдоб╕рного козацтва,

попереду якого про всяк випадок йшла розв╕дка.

Окр╕м висвяченого Йова Борецького на митрополита,

╤саю Копинського на Перемишлянське ╓пископство,

на Володимирську ╕ Берестейську кафедру зведено

арх╕мандрита ╢зек╕ля Курцевича, Луцьким та Острозьким

╓пископом став ╕гумен Чернчицького монастиря

з Волин╕ ╤сак╕й Борискевич, Холмське ╕ Белське

╓пископство очолив Па╖с╕й ╤пол╕тович, Полоцьке арх╕╓пископство

дов╕рено Мелет╕ю Смотрицькому, а

Туровське ╕ П╕нське - ╓пископу Авраам╕ю...


- Сумно, владико, - скаже по зак╕нченню Сагайдачний

Йову Борецькому, - що на сторож╕ найсвят╕шо╖

в╕ри людсько╖ треба ставити шаблю з мушкетом.

- Бог н╕де не сказав, що цей св╕т створено досконалим,

- т╕льки й в╕дкаже задумливо митрополит.

Тим часом на п╕вдн╕ клубочилися хмари, густ╕шали,

важчали, набиралися загрозливо╖ синяви - хмари

Османсько╖ ╕мпер╕╖ над ╢вропою.


На скликану раптово гетьманом Яковом Бородавкою

козацьку старшинську раду цього разу збиралися

неохоче ╕ не вельми та╖ли невдоволення:


- Ще у пол╕ дайб╕г поратися, а тут в╕дривають в╕д

д╕ла...

- А мо", справд╕ таке щось нагальне?

- Ет, гадаю, король чергову цидулку прислав...

- Не каж╕ть, в╕н писар╕в без замороки не лишить.

Однак вс╕ невдоволен╕ прикусили язика, як т╕лькино

похмурий гетьман без вступних розмов пере йшов

до д╕ла.


- Панове, король Сиг╕змунд ╤╤╤ прислав сп╕шну

депешу. Султан Осман ╤╤, що хоче явити себе куди

войовнич╕шим за свого батька, направля╓ проти Реч╕

Посполито╖ незм╕рного числа в╕йсько на чол╕ з ╤скан


6464

Гравюрний

портрет

Сиг╕змунда III Вази

з першого видання

Статуту

1588 року


дер-пашею та кримським ханом Джен╕бек-Г╕ре╓м.

Король вимага╓ в╕д нас аби В╕йсько Запор╕зьке виступило

на пом╕ч негайно. Головнокомандувач - коронний

гетьман.


Притамоване початком козацько╖ ради невдоволення

випурхнуло як п╕р"я ╕з над╕рвано╖ подушки.


- Та ми п╕сля московського походу лиш недавно

рани зализали!

- Хай без нас коронний гетьман п╕дставить власну

голову п╕д криву турецьку шаблюку!

Як перш╕ пристраст╕ уляглися та трохи розв╕явся

дим в╕д козацьких люльок, р╕зне почало висловлювати

товариство.


- Вдарити б разом ╕з турками по Реч╕ Посполит╕й...

Згинула б нав╕ки.

- Ага, ╕ ми нав╕ки заразом у турецьк╕й кабал╕.

- Це вже напевне.

- А що нам пов╕к ц╕луватися з поляками ╕ зважати

на ╖хню гонорову примху?

- То до Сагайдачного, в╕н на це вельми ладен.

- Куди краще пропустити турка на Варшаву, а самим

вдарити по Молдав╕╖. Де дво╓ чубляться, трет╕й

поживиться.

- Гарно придумано, а коли турок розвернеться на

нас вс╕╓ю м╕ццю?

Сагайдачний не вступав у мову, доки старшини

не виговорилися, врешт╕ вс╕ повернули на нього погляди.


- Моя думка, панове, проста: прохання Варшави

в╕дхилити, аби не помикали наче волом. Ми послухались

╕ п╕шли на Москов╕ю, вирятували королевича.

Але ж польський дв╕р не виконав наших вимог про

р╕вноправ"я в╕ри, неп╕длегле козацьке урядування,

число ре╓стрових козак╕в...

- Та бий його сила Божа, не спод╕вався я такого

в╕д Сагайдачного...

- А що д╕яти з в╕льним наймом?

Як╕в Бородавка п╕дняв руку, аби стишити гом╕н.

- Гадаю, полковник Сагайдачний добре п╕дказу╓:

в╕йсько Запор╕зьке не посилати. А хто сам захоче

- вольному воля... Чував, Михайло Хмельницький,

чигиринський п╕дстароста, ╕з сином Богданом так╕ нам╕ри

мають... То ж нехай соб╕...


Бородавка обв╕в поглядом старшин, зупиняючись

на кожному, мов перераховував.


- Чи все товариство тако╖ думки? Добре, тод╕

прошу, панове старшини, до столу, бо вже господин╕

гн╕ваються, що вечеря геть вихолоне.

***


Трет╕й день козацька валка була в дороз╕, вже й

кон╕ притомилися ╕ спотикались час в╕д часу, невдоволено

лише ╕нколи п╕дн╕маючи голови й озираючись:

чи не пора тим жорстоким ╕ невгамовним людям

подумати про пост╕й? Обличчя ╓пископа Курцевича

аж пос╕р╕ло, немов припало пилюкою, не часто йому

випадало долати таку дорогу.


- Не жур╕ться, владико, небавом зупинимось у

ма╓тку Радзив╕л╕в, - озвався Сагайдачний, аби якось

п╕дохотити святого отця. - А там за пару деньк╕в ╕

Варшава.

- Та не журюся, ваша мосць, - озвався ╓пископ

голосом, що не в"язався ╕з жал╕сним та осунутим

в╕д утоми обличчям. - Бог да╓ людин╕ р╕зн╕ випробування,

а це - не найважче. Зате святе д╕ло ма╓мо

вчинити.

Сагайдачний не в╕дказав н╕чого, т╕льки кивнув головою.

В╕н з ╓пископом очолював велику депутац╕ю

до польського короля Сиг╕змунда ╤╤╤. Так ухвалила

козацька рада 17 червня 1621 року, яка з╕бралася в

урочищ╕ Суха Д╕брова п╕д Б╕лою Церквою. Сюди прибуло

к╕нне ╕ п╕ше козацтво з Ржищева ╕ Черкас, з Ки╓ва

╕ Б╕ло╖ Церкви, зв╕дус╕ль тягнувся озбро╓ний люд,

гнаний тривогою. Чорна хмара нависла над Польщею

╕ Укра╖ною, над вс╕ма зрештою ╓вропейськими

державами ╕ вс╕м християнським св╕том. Перемога

на Цецорських полях у Молдав╕╖, де турецький ╤скандер-

паша з турецьким ханом Джен╕бек-Г╕ре╓м вщент

розбили минуло╖ осен╕ польськ╕ в╕йська, де взято величезний

в╕йськовий обоз, в тому числ╕ 120 гармат, де

полягли найкращ╕ полководц╕ Реч╕ Посполито╖, а в╕друбана

голова коронного гетьмана Стан╕слава Жолкевського,

прив"язана до с╕дла, зробила останню свою

подорож у Стамбул, ця перемога остаточно сп"янила

султана Османа ╤╤. Перед його палацом п╕дн╕сся бунчук

╕з к╕нсько╖ гриви, що означало особисту султанову

участь в майбутньому поход╕. На три континенти,


6666

де розкинулася ╕мпер╕я, п╕шов наказ: ус╕м чолов╕кам

збиратися з╕ збро╓ю п╕д султанов╕ прапори.


Нечувана дос╕ в╕йськова армада рушила на Варшаву.

Розв╕дка одних держав допов╕дала, що турецько-

татарське в╕йсько обчислю╓ться в дв╕ст╕

тисяч, ╕нш╕ називали дв╕ст╕ двадцять, а з найг╕рших

донесень випливало, що йде триста, а то й чотириста

тисяч. Варшава терм╕ново в╕дряджа╓ посл╕в до

Папи Римського, в ╓вропейськ╕ монарш╕ двори, вс╕

сп╕вчутлив╕ до послань... та н╕хто не посила╓ в╕йська

на пом╕ч.


Залишався для корол╕вського двору Сиг╕змунда ╤╤╤

один вих╕д - прохати козацьку державу. Знаючи

сво╖ попередн╕ гр╕хи, бо не бракувало утиск╕в укра╖нц╕в,

не було пошанування до ╖хньо╖ споконв╕чно╖

в╕ри, зрештою, козакам не завжди платили належне

за договорами, польський король вир╕шив д╕яти

через ╓русалимського патр╕арха Феофана. Особистий

секретар короля зум╕в переконати патр╕арха, ╕

той звернувся з╕ щирим листом до козак╕в. То ж на

велику в╕йськову раду в Сух╕й Д╕бров╕, окр╕м велетенського

сорокатисячного гурту, вперше прийшло

духовенство - митрополит Йов Борецький, ╓пископ

╢. Курцевич, понад триста священик╕в та к╕лька десятк╕в

монах╕в. Б╕льш╕сть люду розум╕ла, що, розгромивши

Польщу, Туреччина не зупиниться чемно на

пороз╕ Укра╖ни.


...Через к╕лька дн╕в кон╕ козацько╖ депутац╕╖

дзв╕нко вицокували варшавською брук╕вкою. Сагайдачний

пильно вдивлявся в обличчя перехожих,

пом╕чаючи на ╖хн╕х лицях то острах, то приязнь, то

в╕дверту ворож╕сть, то просту людську ц╕кав╕сть, але

й були варшав"яни, в очах яких тл╕ла над╕я.


Король приязно прийняв депутац╕ю, хоч Сагайдачний

виставив непрост╕ умови: розширення

козацько╖ земл╕, свобода на Укра╖н╕ православно╖

в╕ри, адм╕н╕стративна автоном╕я козацько╖ держави

та зб╕льшення козацького в╕йська. А присутн╕сть

у депутац╕╖ православного ╓пископа ╢. Курцевича

(диво дивне!) не спричинила можливого шоку, бо

то було не викликом, не якоюсь навмисною демонстрац╕╓ю,

а просто в╕дчуттям ╕ значенням власно╖

сили й досто╖нства.


П╕сля надання згоди на козацьк╕ вимоги, Сиг╕змунд

╤╤╤, прощаючись ╕з Сагайдачним, похилив голову:


- Вдруге дов╕ряю у ваш╕ руки життя ╕ долю власного

сина.

Королевич Володислав разом ╕з престар╕лим ╕ хворобливим,

пораненим гетьманом Ходкевичем мали

повести проти турк╕в польськ╕ в╕йська.


***

Майбутня битва п╕д Хотином була для Сагайдачного

аж н╕як не першою битвою з турецькою арм╕╓ю


- як на суш╕, так ╕ на вод╕. Молодим, ще полковником,

водив в╕н козацьк╕ флотил╕╖ на Варну, громив

турк╕в п╕д Очаковом, штурмом брав Кафу та визволяв

нев╕льник╕в. Тисяч╕ нещасних бранц╕в зв╕льнив року

1614, коли вдарив по Трапезунду, ╕ зруйнував, видавалося,

неприступну фортецю. А п╕сля цього був десант

з моря й атака ╕з суш╕ Синопу.

- Пов╕сити в╕зира! - в╕ддав нечуваний наказ турецький

султан, коли впав гордий замок в Синоп╕.

Через л╕то вже Стамбул на добу в козацьких руках.


- Такого не бачили на в╕ку, - писали з╕ Стамбула

посли в Париж, Амстердам ╕ Венец╕ю. - Козацька

флотил╕я вв╕йшла у Босфор з розгорнутими хоругвами

╕ п╕д б╕й литавр штурмом узяла передм╕стя, а султан

рятувався втечею.

Лиш здалеку бачив султан, як к╕птявими св╕чками

гор╕ли його галери, як димом ╕шла чи не найб╕льша на

той час св╕това морська м╕ць.


- Або голова Сагайдачного мен╕ до н╕г, або тоб╕ самому

не жити! - наказав султан адм╕ралу Ал╕-паш╕.

Адм╕рал наздогнав козак╕в уже аж б╕ля острова

Зм╕╖ного - у жорстокому двобо╖ флотил╕й адм╕рал,

смертельно поранений, сам потрапля╓ в полон.


Наступного разу Стамбул вже на три доби в козак╕в.


Не зарадивши сам у морських звитягах ╕з козацтвом,

турецький султан прагне створити широку антикозацьку

коал╕ц╕ю разом з Венец╕╓ю, Франц╕╓ю та

Н╕дерландами.


Водночас Сагайдачний, сво╓ю чергою, готу╓ широкий

антитурецький союз, хоче Франц╕ю залучити

таки на св╕й б╕к, а ще ╤ран, Груз╕ю, Ватикан... Ведуться

перемовини про призначення Сагайдачного головнокомандувачем

об"╓днаних ╓вропейських сил,


6868

як╕ були б здатн╕ спинити мусульманську експанс╕ю

у ╢вропу.

Та наб╕гли ╕нш╕ под╕╖...

***


Сонце 4 вересня 1619 року сходило тяжко, з

натугою, на якийсь час лише визирнувши з-за виднокраю,

кр╕зь легенький туман, наче не хот╕лося

йому повн╕стю викочуватися та дивитись на нове

людське побо╖ще, на кров, розпач ╕ б╕ль. Турецький

султан Осман ╤╤ на цей день призначив штурм,

який подумки вважав для себе вир╕шальним ╕ про

який во╖нству сво╓му ╕ старшинам говорив, що в╕н

ма╓ стати останн╕м. Стотисячна турецька армада

рушила на союзн╕ в╕йська ╕ в╕стря армади нац╕лилося

саме на козацьк╕ позиц╕╖. П"ять годин наступали

турки, ось-ось мала настати довгооч╕кувана ╕ така

тяжка в╕ктор╕я. Але ╕з затят╕стю рубалися козаки,

п╕т зм╕шався з кров"ю ╕ небо видавалося червоним

в╕д того кривавого поту, що заливав оч╕ - врешт╕,

знесилен╕ турецьк╕ лави в╕дкотилися на вих╕дн╕ м╕сця.

Але ледве перепочивши, знову двогодинна атака,

що так само вичахла, наразившись на ст╕йк╕сть ╕

бойовий козацький досв╕д.


Спантеличено дивилися козаки, коли зам╕сть турецьких

ряд╕в у третю атаку на них насунулися хмари

куряви, куди вищ╕ за поодинок╕ дерева, а з т╕╓╖ куряви

доносилося ремигання, ╕ржання та зовс╕м незрозум╕ле

рев╕ння якихось тварин. Лише як наблизився

той дивний вал, то розглед╕ли, що ворог гнав поперед

себе табун верблюд╕в, мул╕в та ╕ншо╖ худоби, ╕шли, пов╕льно

хитаючи хоботами, чотири бойов╕ слони - все

це диковинне нашестя могло геть поламати ряди ╕ з

в╕йська зробити натовп.


- Клин клином вибивають! - гукнув Сагайдачний.

Вдарили козацьк╕ бубни, озвався весь ╕нструмент,

який т╕льки м╕г дати щонайдужчий звук, вискочили

в╕дчайдухи назустр╕ч валу, що з ревом насувався нев╕дворотно

- ╕ гучн╕ вигуки, зустр╕чний звуковий вал

раптом спинив тварин. Ще мить - ╕ нажахана худоба

розвернулася, рушила назад; з╕ швидк╕стю, з якою

наближався цей дикий вал на козак╕в, тепер рухався

на сво╖х господар╕в, топтав ╖х копитами, розс╕ював ╕,

зрештою, ╕з бойових порядк╕в стала каша ╕ м╕шани


на. Сл╕дом за тваринами п╕шли козаки, найвправн╕ш╕

вже ув╕рвалися у турецький таб╕р.


- До Ходкевича, його кавалер╕я ма╓ негайно п╕дтримати

наступ! - наказу╓ гетьман сво╖м г╕нцям.

С╕ча наростала, землю так рясно вкривали трупи,

що й переступати ╖х перестали, ╕ кров не встигала

всякати в землю. Козаки, тужачись, вивозили вже

гармати, тягали оберемками мушкети та ╕ншу зброю,

полишену у посп╕ху в╕дступаючими, а така бажана

польська к╕ннота все не з"являлась. ╤, як з"ясувалося

пот╕м, не мала з"явитися зовс╕м, бо чомусь польський

гетьман скеровувати сво╖х вважав необачним.


З тяжким серцем давав Петро Сагайдачний наказ

на в╕дступ, в╕н досв╕дченим оком вояка пом╕чав ознаки

пан╕ки, яка мала ось-ось початися в турецьких лавах,

в╕н не знав т╕льки, що пан╕чний настр╕й р╕зко п╕д╕гр╕ла

в╕сть, яка ран╕ше за нього докотилася до султана


- козацька флотил╕я пустила на дно в мор╕ Понт╕йському

двадцять турецьких суден, разом з гарматами ╕

людьми, що вже горить Константинополь, а турецьке

в╕йсько, заз╕хнувши на чуж╕ кра╖ та чуж╕ бaтьк╕вщини,

може залишитися без батьк╕вщuни власно╖.

Людська кров густо зм╕шалася ╕з землею у поруйнованому

турецькому табор╕. Тож султан, аби до решти

не жахати сво╖х вояк╕в, таб╕р переносить.


Ще к╕лька дн╕в п╕д Хотином одна хвиля накочувалася

на зустр╕чну, все ще незвичайно потужна турецька

арм╕я атакувала козацьк╕ ╕ польськ╕ позиц╕╖.

8 вересня, обурен╕ Яковом Бородавкою, козаки скидають

його з гетьманства ╕ обирають сво╖м вождем

Петра Сагайдачного, що ще б╕льше розв"язу╓ йому

руки в управл╕нн╕ в╕йськами.


14 вересня турецьким воякам прибува╓ в╕дчутна

допомога, понад десять тисяч к╕нноти. Та ще б╕льшою

була п╕дмога бойовому духу виснажених вояк╕в, коли

на чол╕ цього в╕йська урочисто п╕д"╖хав прославлений

у всьому мусульманському св╕т╕ Карапаш-паша. Сам

султан, нехтуючи звича╖, зустр╕чав п╕дмогу.


- Одним штурмом до вечора змету ╕ поляк╕в, ╕

запор╕зьких лиход╕╖в, - пооб╕цяв паша, ознайомившись

╕з бойовою обстановкою.

Штурм почався негайно наступного дня. Неймов╕рна

напруга з обох бок╕в, знов гори труп╕в людських


7070

вперем╕ш ╕з трупами к╕нськими, пороховий дим забивав

дихання, аж леген╕, видавалося, з кашлю тр╕снуть

- чаша усп╕ху в стр╕мких атаках хиталася то в

один б╕к, то в ╕нший. Але штурм не тривав до вечора,

бо вже через годину мертве т╕ло Карапаш-паш╕ принесли

на ношах до султанового намету. Забобонний

страх г╕рше шабель пот╕снив турк╕в, як╕, задкуючи,

перейшли в оборону.


***


Н╕, не був Хотин для козацтва прогулянкою з розвагами,

то був тяжкий ратний труд, ╕ немало товариство

запор╕зького сьорбнуло лиха. Ще вертаючись

╕з Варшави, наосл╕п через ворожу територ╕ю, Сагайдачний

╕з супроводом заприм╕тив широкий в╕йськовий

сл╕д. Думали, що то козаки проходили, то ж посп╕шали.

Ось ╕ вогн╕ розлогого табору, ╕ дим багаття,

що лоскотав голодних мандр╕вник╕в запахом смаженини.

Т╕льки зовс╕м зблизька розглед╕ли:


- Боже, то не козацький таб╕р, а турки посто╓м.

Кинувся Сагайдачний навт╕кача, але потомлен╕

кон╕ не р╕вня св╕жим, довелося прийняти б╕й.

Жад╕бний мисливський вогник св╕тився в очах погон╕,

азарт легко╖ здобич╕ додавав туркам сил, а Сагайдачному

з товариством силу тримала невидима ст╕на,

що холодила спину - хибний крок чи пан╕ка означали

погибель. Висп╕вувала шабля лиху для супротивника

п╕сню ╕ в здоров╕й, ╕ в скал╕чен╕й руц╕ Сагайдачного,

в╕ртуозно боронилося все товариство, та в нер╕вн╕й

с╕ч╕ склала б╕льш╕сть голови, а ватаг ╖хн╕й сп╕шився ╕,

поранений отру╓ною стр╕лою, кинувся в чагар╕.


Боячись наступити на суху г╕лку чи видати себе ╕ншим

чином, продирався чагарями Сагайдачний усю

н╕ч, ╕ наступний день, стискаючи зуби в╕д безжального

болю, аж доки за деревами не зблиснув берег

Дн╕стра. А коли переправився на ╕нший б╕к, то вже з╕

спок╕йною душею швидко натрапив на козацький таб╕р

коло Могилева.


Ще г╕рше, н╕ж рана, яка до смерт╕ не дала Сагайдачному

спок╕йного життя, бол╕ли йому негаразди початку

кампан╕╖. Надто вже захопилися козаки через

потурання тод╕шнього гетьмана Бородавки у Молдав╕╖

легкою здобиччю, якою напихали вози, тож через

зап╕знення почалася розруха, не приготували запас╕в


харчу для людей ╕ фуражу коням. Те вартувало Бородавц╕

гетьманства ╕ голови, хоч в╕д цього козакам не

полегшало. Гинули без паш╕ охлял╕ кон╕, лаючись на

чим св╕т сто╖ть, випрошувало козацтво у поляк╕в сухар╕в

чи в"язку с╕на. Оте жебрання принижувало ╕ лягало

каменем на горд╕ душ╕, хоч польським воякам також

не з медом велося, ╕ в них бракувало с╕на, коней

годували дубовим листям, якого ставало не завжди.

Н╕чим не здатен був зарадити королевич Володислав,

який зап╕знився, до того ж його надовго звалила тяжка

пропасниця.


╤з тяжкими потугами й марно втраченими чубатими

козацькими головами починався хотинський пох╕д.

Турецько-татарська арм╕я замислила упередити з"╓днання

з польським в╕йськом козацьк╕ частини, що блукали

за трофеями просторами Молдав╕╖. Турки погромили

впень окрем╕ загони, але тисяч╕ три козак╕в люто

рубалися, пробираючись на з"╓днання з поляками, за

в╕дчайдухами потяглося ╕ головне козацьке в╕йсько.


Г╕рка доля сп╕ткала козацьк╕ чати, душ понад триста,

що йшли в╕д Сучави. Передн╕ турецьк╕ загони, не

здатн╕ зламати козацький оп╕р, запросили помоч╕ у

султана. Козаки спробували використати печери над

Прутом як неприступну фортецю, що могла видатися

нездоланною. Хитрий султан наказав викурити козак╕в

димом - задихаючись в╕д кашлю, полишали козаки

один за одним печери ╕ лягали п╕д шабл╕ яничар у

нер╕вн╕м бою.


Турецький султан з б╕льшою частиною загону, що

окопався табором на другому берез╕ Прута, з шатра

на висок╕й круч╕ особисто керував операц╕╓ю, ╕ коли

приносили й клали йому до н╕г на списов╕ скривавлену

козацьку голову, сам вручав дорог╕ дари.


- За хоробр╕сть у битв╕ з шайтанами, - р╕дко тако╖

чест╕ удостоювалися його п╕длегл╕.

П╕д покровом ноч╕ козаки покидають таб╕р ╕, под╕лившись

на дв╕ групи, в╕дступають перел╕ском. Вдень

знову, викопавши шаблями шанц╕, творять важкоприступний

таб╕р. Безперестанн╕ атаки, хвиля за хвилею,

не дають туркам н╕якого усп╕ху, ╕ лише у сут╕нках

таб╕р здобуто.


- На кавалки рубати нев╕рних, - розпорядився

султан. - Стр╕ляти з лук╕в ╕ рушниць.


7272

╤ сам показав, як це робити, розс╕кши навп╕л шаблею

зв"язаного козака.

***


24 вересня тривожна зв╕стка гуляла спочатку

шелестом пом╕ж польських ряд╕в, лише старшини

вта╓мничували одне одного - помер п╕сля хвороби

поранений гетьман Ходкевич. Ще згодом, як не старалися

приховати смерть, про не╖ вже в╕дав ╕ рядовий

склад. Козацьке в╕йсько зв╕стка лякала менше сво╓ю

нев╕рог╕дн╕стю, а в султанському оточенн╕ новина

сколихнула хвилю радост╕ ╕ неймов╕рних та негаданих

ще недавно оч╕кувань.


- Аллах почув наш╕ молитви, - зв╕в вдячний погляд

на небо Осман ╤╤. - Це ╕стинне нам знамення,

щоб ми не барилися з перемогою.

Наступного дня почався новий штурм, турецьк╕

во╖ни знову окрилен╕, як на початку, мов ╕ не було цих

тяжких ╕ кривавих тижн╕в, що знесилили в╕йсько. Але

щось не так зрозум╕ли вони у небесному знаменн╕, бо

штурм почав захлинатися, укра╖нське ╕ польське в╕йсько

ч╕плялося за м╕зерний клаптик земл╕, на якийсь

час встановилася хистка р╕вновага, а дал╕ турки в╕дкотилися,

як згасла хвиля. Султан, який пов╕рив у

знамення, молився три дн╕, ╕ врешт╕ кида╓ вс╕ сили у

шостий великий штурм.


- Хай не схолонуть гармати ╕ стр╕ли, ╕ кул╕ ваш╕ не

обминуть ворог╕в, - благословляв повелитель останн╕

резерви.

╤ справд╕, такого шаленого гарматного обстр╕лу

польських та укра╖нських позиц╕й не було за всю кампан╕ю,

жерла гармат червон╕ли в╕д перегр╕ву, ╕ н╕хто

вже не дбав про запас пороху та ядер. Шеренга за шеренгою

в останн╕й б╕й ╕шли турки, в╕дколи сонце з"явилося

перед горизонтом ╕ до заходу - дев"ять атак...


Та не т╕ уже сили, ╕ в╕ра не та, не вдавалося нав╕ть

╖хн╕м сотникам ╕ десятникам, що з оголеними шаблями

гнали в╕йсько поперед себе, кр╕зь сизий, аж синюватий

дим, додати звитяги. Уже за к╕лька крок╕в не

розр╕знити свого в╕д чужого, н╕хто не рахував загиблих,

ступали по т╕лах, мов по дровах, лише згодом ╕сторики

п╕драхували, що в тих останн╕х атаках полягло

турецького в╕йська до двадцяти тисяч, четвертина в╕д

втрат за всю битву п╕д Хотином.


Випогодилося, коли з королевичем Володиславом

╕ Сагайдачним п╕дписував мирний догов╕р Осман ╤╤.

Роз╕йшовся гарматний дим, у безхмарному, вмитому

неб╕ з сумовитим прощальним криком прол╕тали на

п╕вдень ключ╕ диких гусей - слава Аллаху, - думав

султан, ск╕нчився цей жах. Нехай з к╕лькаразовою

в╕йськовою перевагою йому не вдалося здобути перемогу,

але в╕н живий ╕ поверта╓ться додому, до звичного

╕ розм╕реного життя. Не знав т╕льки султан, що

того розм╕реного, щасливого життя лишилося йому

так небагато - поразки йому не пробачать сво╖ ж,

уже наступного року його чека╓ погибель п╕д час яничарського

бунту.


***


На довг╕ м╕сяц╕ св╕т для гетьмана п╕сля повернення

в Укра╖ну обмежився ╕ замкнувся здеб╕льшого в╕кном,

за яким все жило узвича╓ним сво╖м життям. Моросили

нудн╕ ос╕нн╕ дощ╕, тихо лягали пот╕м лапат╕ сн╕жинки

в безв╕трян╕ дн╕, аж прогиналися г╕лки яблун╕,

як збиралося сн╕гу добряча товщ, весел╕ли дерева

п╕д весну, вигодовуючи в розбухлих бруньках перше

життя, що урочисто готувалося явитися св╕ту. Особливо

ц╕каво було спостер╕гати за птаством: поважно

надувалися, с╕вши на яблуневу г╕лку, сн╕гур╕, що гордовито

роздивлялися навкруги, де все було проти ╖х

значимост╕ такою м╕зер╕╓ю та марнотою, синиц╕ т╕шилися

з власного дзв╕нкого ╕ добродушного ц╕нькання.

А з горобц╕в, що витворяли несусв╕тню верем╕ю та

чубилися без упину ╕ втоми, ╕нколи не м╕г не розсм╕ятися

- щиро, як давно не доводилося, х╕ба у дитинств╕,

що губилося ген-ген за видноколом далеких л╕т,

розсм╕ятися без озирки, на повн╕ груди, аж доки той

см╕х не гасив п╕сля необачного поруху раптовий б╕ль.


Сагайдачний змирився з думкою, що в╕н небавом

п╕де, а св╕т ╕ дал╕ соб╕ зелен╕тиме та цв╕р╕нькатиме.

Ц╕каво т╕льки, що залишиться по-ньому, чи згадають

коли ╕ якою буде та згадка? В╕н то добре знав, що був

не цукеркою. Недарма складав булаву не раз. То ж

не погр╕шено ╕стиною у записах Петриц╕: "Чернь козацька

обирала його часто ватажком заради во╓нно╖

доблест╕, а скидала через строг╕сть".


М"який ╕ дел╕катний поза в╕йськовими справами,

нав╕ть ж╕нка Анастас╕я, сварлива ╕ свав╕льна, як


7474

роз╕йдеться, могла чолов╕ка побити, зовс╕м ╕ншим

був у державних справах. Борони Боже, хто в поход╕

до чарки прикладеться, то не позаздрити, нав╕ть як

оселедця хто поголить, ознаку лицарсько╖ козацько╖

приналежност╕, добрячих канчук╕в смакуватиме, а то

й зовс╕м ╕з козацтва поженуть - бувало, кидалися з

круч╕ в╕д тако╖ ганьби ╕ безчестя. Що й говорити про

б╕льш╕ провини: тро╓ козак╕в пограбували церкву ╕,

зв╕сно, були одразу сп╕йман╕.


- Спалити живцем! - без вагань ╕ докор╕в сумл╕ння

вин╕с гетьман неоскаржуваний присуд.

Звичайно, в╕йськовий пох╕д - не святкова прогулянка,

у поход╕ вбивають, беруть у полон, завойоване

майно вже не майно, а трофе╖. Ян Собеський напише

про пох╕д на Москву Сагайдачного: "...вогнем ╕ мечем

спустошив ... неприятельськ╕ земл╕, розн╕с страх свого

╕мен╕ по вс╕й Москов╕╖. Неприятель, що стогнав п╕д

його ударами, бачив, як переходили до його рук золот╕

посудини ╕ дорогоц╕нн╕ багатства, як полонен╕ р╕зного

в╕ку ╕ стат╕ йшли за його кол╕сницею". Ян Собеський

н╕чого не прикрашав, як ╕ не кривив душею курський

л╕тописець, що опов╕дав про ставлення до мирного населення.

Коли, повертаючись, гр╕зний гетьман "мимо

град Куреск шествова, тогда к гражданам ... присылал

от себя дву человека: обявляя, аки он града Курска,

уезду и в нем живущим воинству своему заповедовал

ни единого зла сотворяти".


Учасник Хотинсько╖ битви Як╕в Собеський, батько

польського короля Яна ╤╤╤ Собеського, про укра╖нського

гетьмана полишить так╕ рядки: "Цей Петро

Конашевич, муж р╕дк╕сно╖ мудрост╕ ╕ зр╕лого судження

в справах, винах╕дливий у словах ╕ вчинках, хоча

за походженням, способом життя ╕ звичками був простою

людиною, незважаючи на це в очах п╕зн╕шого

потомства в╕н г╕дний стати в ряд ╕з найзнаменит╕шими

людьми свого часу..."


...Голуб с╕в на п╕дв╕коння, пройшовся уздовж поважно

╕, кумедно перехиливши голову, зазирнув з на╖вною

ц╕кав╕стю в к╕мнату, дв╕ч╕ лунко стукнувши в шибу.


"Якщо то смерть по мене прийшла, то зовс╕м вона

не страшна - подумки подивувався Сагайдачний,


- нав╕ть... красива".


Останн╕ п╕вроку, п╕сля повернення з Хотина, гетьман

б╕льш╕сть часу змушений коротати в л╕жку. Рана

в╕д отруйно╖ стр╕ли н╕як не загоювалася, навпаки, непом╕тно,

якось по-злод╕йському нав╕ть б╕льшала, ан╕

вдень, ан╕ вноч╕ не стихав б╕ль - виказати його соромився,

коли хтось заходив у пок╕й, мимов╕льний

стог╕н вирватися м╕г лише на самот╕. ╤ то було ╓диною

розк╕шшю, яку м╕г соб╕ дозволити.


Голуб на п╕дв╕конн╕ ще раз гонорово пройшовся, а

тод╕ затуркот╕в, сп"ян╕лий в╕д лункого ╕ дзв╕нкого весняного

пов╕тря.


- Я знаю багато мов, шкода, що не вивчив тво╓╖,

- озвався до голуба Сагайдачний ╕ взяв у здорову

руку дзв╕ночка. На пороз╕ постав ╕з запитальним поглядом

джура.

- Бери, козаче, перо, каламар, тут голуб нагадав

мен╕ одну р╕ч, треба написати.

А як вмостився джура б╕ля хворого, гетьман почав

пов╕льно, мов спудею-початк╕вцю, надиктовувати:


- Я, гетьман Петро Сагайдачний, при повн╕й

пам"ят╕ й усв╕домлюючи св╕й стан, запов╕даю сво╓

майно...

Плеч╕ в молодого джури пересмикнулися, мов

льодинку йому хто за ком╕р укинув, джура зрозум╕в,

який документ йому випада╓ писати.


- Запов╕даю сво╓ майно Ки╖вськ╕й братськ╕й школ╕...

Льв╕вськ╕й братськ╕й школ╕... монастирям... - пов╕льно

диктував гетьман, боковим зором дивлячись

на рядки, що зблискували ще не висохлим чорнилом.

- Стривай, стривай, а чого це ти помилки робиш, любий

м╕й грамот╕ю?

Джура здригнувся в╕д неспод╕ванки, перечитав,

беззвучно ворушачи губами, ╕ густо почервон╕в - бо

ж справд╕ трапилася помилка.


- Ваша ясновельможносте, ст╕льки л╕т спливло, а

граматика вами ще не забута, - чи то виправдовувався,

чи незграбно хот╕в п╕длеститися молодик.

- Кашею березовою тебе не перегодували, козаче,

- посм╕хнувся, пересилюючи б╕ль. - А якщо

без жарт╕в, то у нас, в Острозьк╕й академ╕╖, навчали

без фальш╕. Грецько╖ нас учив Никиф╕р Парасхев,

який перед цим десять л╕т викладав у Падуанському

ун╕верситет╕ ╤тал╕╖. Незбагненна глибина осв╕ченост╕


7676

грека Кирила Лукар╕са, що став пот╕м олександр╕йським

патр╕архом, а зараз, в╕стки доходять, з╕йшов

на константинопольський патр╕арший престол, у

р╕зн╕ роки тут трудилися Герасим Смотрицький,

брати Дем"ян ╕ Гнат Наливайки, тут знаменит╕ сво╖

книги друкував ╤ван Федорович, дворянин з-п╕д Баранович

Б╕ло╖ Рус╕, який, рятуючи власне життя, мусив

т╕кати до нас. Московська темнота встигла лише

спалити йому друкарню, але нам╕рювалася ╕ зовс╕м

з╕ св╕ту звести...


Сагайдачний примовк, стиснувши зуби, в╕н чекав,

аби спала чергова больова хвиля, йому хот╕лося

ще розпов╕сти як про славних людей, що прибули в

наш край з╕ св╕т╕в, так ╕ про людей з Укра╖ни, що ╖х у

далеку далеч╕нь закинула хитромудра доля ╕ як╕ прославили

там Укра╖ну. Про пристрасне слово ╤вана

Вишенського на Афон╕, ген десь посеред казкового

Егейського моря, Юр╕я Дрогобича, першого укра╖нського

доктора медицини, котрий став професором

Ягеллонського ун╕верситету в Краков╕, за невмирущ╕

вчен╕ труди обраного ректором чи не найславетн╕шого

у т╕ часи Болонського ун╕верситету... Щодо

особисто╖ грамотност╕, то був в╕н не лише авторитетним

спуде╓м, автором публ╕цистичних твор╕в, що викликали

гучн╕ дискус╕╖, але й автором оберемка пох╕дних

козацьких п╕сень. ╥м Сагайдачний не надавав

особливого значення, та т╕ п╕сн╕ виявилися, мов наперек╕р,

вельми живучими, ╕ через багато десятил╕ть,

нав╕ть п╕сля Богдана Хмельницького, гр╕ли козацьк╕

душ╕ в походах.


Б╕ль не минав, стишившись на якусь мить, в╕н знову

кусався млосно, до ╕скор в очах, тож Сагайдачний

лише кр╕зь зуби джур╕ докинув:


- Перепиши гарненько, тод╕ вичита╓мо ще раз.

Джура в╕дкланявся, а голуб на в╕кн╕, ман╕жачись,

окрутнувся к╕лька раз╕в, дзьобнув шибу, наче прощаючись,

╕ залопот╕в крилами до голубиного табунця,

що т╕шився в неб╕ п"янкою весною.


***


В приймальню генерального писаря зайшло дво╓

чолов╕к╕в, судячи з одягу, чужинц╕в. З ╖хн╕х облич, що

осунулися в╕д утоми, можна було судити, що прибул╕

здолали неблизьк╕ дороги.


- Я з Ватикану, - озвався першим смаглявий

г╕сть.

- Париж. Просимо пана канцлера нев╕дкладно

прийняти нас, - додав другий.

Стрункий джура легким поклоном дав знак, що

розум╕╓ сказане ними, ╕ п╕шов допов╕дати.

Генеральний писар не став морити довгим оч╕куванням

втомлених прибульц╕в.


- Ми при╖хали просити ясновельможного гетьмана

Сагайдачного долучитися до важливо╖ для вс╕╓╖ ╢вропи

справи, - знову першим почав смаглявий г╕сть.

- Свого часу, п╕сля багатьох переможних морських

битв, велися перемовини про призначення його св╕тлост╕

головнокомандувачем об"╓днаних ╓вропейських

сил проти загрозливо╖ мусульмансько╖ експанс╕╖.

Генеральний писар опустив оч╕ додолу, мов запилене

взуття прибульц╕в ц╕кавило його б╕льше, н╕ж вираз

облич дипломат╕в.


- Зараз настав особливий момент, - долучився

парижанин до мови. - Н╕ для кого не секрет, що через

невчасну смерть коронного гетьмана Ходкевича

та хворобу королевича Володислава роль гетьмана

Сагайдачного у битв╕ п╕д Хотином була визначальною.

Тому Версаль ╕ Ватикан повторно розглядають

можлив╕сть призначення його ясновельможност╕ Сагайдачного

головнокомандувачем ╓вропейських сил

супроти велико╖ загрози з боку Туреччини всьому

християнському св╕тов╕. Добре було б, коли б п╕сля

одужання в╕д рани гетьман вирушив у дорогу для багатосторонн╕х

перемовин.

- Його ясновельможн╕сть гетьман Сагайдачний

уже в дороз╕, - тихо сказав генеральний писар.

Прибул╕ здивовано перезирнулися.


- Нам ще вранц╕ казали, що рана серйозна, тим

паче, стр╕ла отру╓на...

- Його ясновельможн╕сть уже в дороз╕ до Бога.

Гетьман Сагайдачний щойно в╕д╕йшов у кращий св╕т,

- генеральний писар п╕дв╕вся з-за столу, п╕д╕йшов до

в╕кна ╕ нап╕впричинив його.

Т╕╓╖ ж мит╕ десь вдалин╕ пролунав гарматний постр╕л.

Гост╕ здригнулися в╕д неспод╕ванки, а збагнувши,

й соб╕ ступили крок до в╕кна. Козаки викочували

гармати, й один за одним звучали постр╕ли, звучав


7878

останн╕й, прощальний салют гетьманов╕. А як стихло

гарматне в╕длуння, озвалися першими дзвони Ки╓воБратського

монастиря, де нав╕к упоко╖ться гетьман

Сагайдачний. Вже ╕нш╕ храми п╕дхоплюють той сумовитий

передзв╕н, ╕ зд╕йма╓ться в╕н над вс╕м м╕стом у

блакить весняного неба, а разом з ним зд╕йма╓ться ╕

в╕дбува╓ многостраждальна гетьманська душа. Душа

гр╕шника-во╖на, що не випускав шабл╕ ╕з рук все св╕доме

життя, душа праведника, що вс╕ ма╓тност╕ в╕ддав

на школи, церкви й монастир╕; не маючи сво╖х д╕тей,

в╕н кожного сущого на ц╕й земл╕ вважав сво╓ю

дитиною ╕ сво╓ю р╕днею, ╕ про кожного клопотався до

останнього подиху, до останнього поруху серця свого

многостражденного...


79


ПОВЕРНЕННЯ БОГУНА


Арештованого ╤вана Богуна так сп╕шно виводили

з Мар╕╓нбурзько╖ фортец╕, що тюремний стражник,

зачепившись полою за дверну ручку, мало не п╕двис


- т╕льки кр╕пк╕ нитки затр╕щали, мов дерево в╕д водохрещенських

мороз╕в. "Начебто кам"ян╕ мури не

горять, - подивувався Богун, коли його потягнули до

карети ╕з заштореними в╕кнами. - ╤ яко╖ трясц╕ ╖м так

присп╕чило?"

Посп╕х став зрозум╕лим, коли кр╕зь щ╕лину у шторах

Богун побачив корол╕вський палац. Поп╕д руки,

зв"язаного, його повели, мало не спотикаючись, довгими

мармуровими сх╕дцями.


Король Ян Казимир сид╕в незрушно, не давшись

взнаки в╕д появи в розк╕шн╕й зал╕ людини у з╕м"ят╕й

та об╕дран╕й тюремн╕й одежин╕.


- Мен╕ багато розпов╕дали про вас, полковнику,

- врешт╕ озвався король таким тоном, наче вони вже

подавно ведуть мову ╕ оце з п╕вслова вона продовжу╓ться.

- Як правило, з р╕зних св╕дчень, мов ╕з р╕знобарвних

кам╕нц╕в фреску, вда╓ться скласти ц╕л╕сний

образ. А чуте про вас все тулю-тулю до купки - н╕чого

не вимальову╓ться.

- Нема╓ складн╕шо╖ за людину загадки. Тому й

нема мудрец╕в над ╖╖ Автора. - Богун подумки почав

перебирати здогади, як мусульманин вервицю, та

низка виявилася навдивовижу довгою.

- Спробуйте сам╕ розсудити мо╖ сумн╕ви, - в╕в

дал╕ король, нав╕ть не глянувши на сп╕врозмовника,

мов то ╕ не до нього зверта╓ться. - Одн╕ опов╕дають, ╕

доведена цього правдив╕сть, що полковник ╤ван Богун

в╕дмовився нав╕др╕з взимку 1654-го присягати московському

царев╕ Олекс╕ю Михайловичу. Цим накликав

великий гн╕в свого гетьмана, бо не лише сам, а й весь

полк не став п╕д присягу - не в╕рять московитам - ╕

край. Турецький султан ╕ кримський хан заманювали

Богуна бубликами, та не хоче в╕н того печива. Р╕ч

Посполита, чого гр╕ха та╖ти, через трет╕х ос╕б теж об╕цяла

гетьманську булаву, ╕ в╕д ц╕╓╖ добро╖ пропозиц╕╖

в╕н в╕дверта╓ться. Мало того, нав╕ть не да╓ в╕дпов╕д╕,

Полковник

╤ван Богун


8080

натом╕сть нашого листа ╜онорово вруча╓ самому Богдану

Хмельницькому. То з ким же в╕н тод╕?


- Та сторона мила, ваша величносте, де мати родила,

- стенув плечима ╕ пересмикнув ними Богун, бо

в╕д туго зв"язаних сир╕вкою рук вже не т╕льки руки, а

й плеч╕ отерпли.

- Та, розв"яж╕ть же його, - буркнув король на

нетямущу варту.

Стражники здивовано ╕ сторожко перезирнулися,

але не осм╕лилися на непослух, т╕льки п╕дступили ще

ближче до бранця.


- Нехай, я розум╕ю, штурмували ╕ брали багат╕

трофе╖ в Стамбул╕, ╕нших м╕стах Туреччини, громили

кримського хана ╕ нев╕льник╕в сво╖х визволяли з

Кафи. Штурмували Москву ╕ врятували королевича

Владислава, майбутнього польського короля - ╕

за це розум╕ння та пом╕ч Р╕ч Посполита вдячна. Але

нащо ж ви, полковнику, разом з наказним гетьманом

Ждановичем повели козак╕в ╕ брали Варшаву та

Крак╕в? Послухалися нерозумних сво╖х союзник╕в?

Вони п╕шли соб╕ геть, а ви так налаштували проти

себе най╕менит╕ш╕ польськ╕ родини, що десятил╕ття

не зможуть ╖х в╕дколихати. То завелика плата за парадну

ходу козацького в╕йська древньою брук╕вкою

Кракова ╕ Варшави.

Король так само дивився мимо сп╕врозмовника,

мов там, за його плечима, десь у сив╕й давнин╕, вид╕лися

йому затят╕ козацьк╕ бо╖ в передм╕стях ╕ вуличках

Стамбула, бачилося, як, п╕д╕рвана козацькими

╕нженерами, зл╕та╓ в пов╕тря Остроженська брама

Москви.


- Я отримав листа в╕д гетьмана Павла Тетер╕, -

р╕вним, нав╕ть якимсь байдужим та безбарвним тоном

говорив король, бо ╕ншого тону в╕н не сприймав,

а надм╕ру гарячковитих та над╕рваних ╕ зовс╕м не терп╕в.

- Гетьман клопоче про ваше зв╕льнення.


Вперше король повернувся до Богуна ╕ зустр╕вся

очима з ним, швидше нав╕ть не зустр╕вся, а встромив,

як ножа, той погляд.


- Королю н╕хто не посм╕╓ вказати. Х╕ба Бог, -

т╕льки й вимовив Богун.


- Я замислив великий пох╕д проти московського

в╕йська ╕ хочу насамперед очистити, як в╕д скверни,


81

козацьку землю. ╤ то лише початки походу. Бо якщо

зараз не спинити московщину, то кров чингизханська,

що щедро влилася в московськ╕ вени, рано чи

п╕зно наробить нечувано╖ б╕ди ╓вропейськ╕й цив╕л╕зац╕╖.

╤ гетьман Тетеря з в╕йськом ста╓ мен╕ в пом╕ч.

А чи полковник Богун схоче воювати проти кривдник╕в

сво╓╖ земл╕, що лише за одне десятил╕ття п╕сля Переяслава

наробили ╖й ст╕льки лиха?


- Я завжди в╕зьму шаблю проти кривдник╕в козацького

люду, - в╕дказав Богун.

- Гетьман клопоче зв╕льнити полковника Богуна

з Мар╕╓нбурзько╖ фортец╕. В╕н хоче призначити вас

наказним гетьманом, дати в п╕дпорядкування полки ╕

сп╕льно йти проти напасник╕в.

Богун оч╕кувально мовчав, лиш подумки перес╕вав

почуте в╕д Яна Казимира, як перес╕вають на в╕тр╕ ╕з

решета обмолочене: зерно справжн╕х нам╕р╕в лягало

в╕дразу, дал╕ в╕тер в╕дносив кук╕ль задобрення, а полова

лукавства лет╕ла й стелилася геть соб╕...


- Я н╕чого не забув, полковнику, - як не старався

Ян Казимир, але в поз╕рно так само р╕вному й витриманому

його голос╕ ледве пом╕тно задзвен╕ла криця.

- Не забув вам н╕ Берестечка, н╕ парадного маршу

Варшавою й Краковом, н╕ др╕бно╖ за нашими м╕рками

Уман╕, яку ви неймов╕рним дивом зум╕ли перетворити

в неприступну голландську Бреду, пам"ятаю нав╕ть

ополонки П╕вденного Бугу.

Богун розум╕в злостив╕сть короля за Берестечко.

Об"╓днана п╕д польською короною двохсоттисячна

╓вропейська арм╕я, де один лише найманий н╕мецький


корпус, як опов╕дали, перевищував двадцять тисяч

вишколених вояк╕в, така об"╓днана арм╕я супроти несп╕вм╕рно

меншого укра╖нського в╕йська ╕ ненад╕йних

татар могла нав╕к розтоптати Укра╖ну. А вийшло зовс╕м

не так... Що ж до Варшави ╕ Кракова, то не був то

якийсь парадний марш, а тяжкий штурм разом з в╕йськом

Семиграддя ╕ Швец╕╖. А при згадц╕ про ополонки

П╕вденного Бугу в Богуна легкою т╕нню змайнула

обличчям лиш усм╕шка. У березн╕ 1651 року потужне

в╕йсько поляк╕в нас╕дало на В╕нницю, а сил в Богуна

було обмаль. Тод╕ в╕н наказав тихцем нарубати якомога

б╕льше ополонок, прикрити соломою та р╕зним

бадиллям. З невеликим загоном Богун помчав на по


8282

ляк╕в. А тод╕, ╕м╕туючи поразку ╕ втечу, лише в╕домими

козакам м╕сцями в╕дступав через р╕чку. Окрилен╕

усп╕хом, польськ╕ вояки кинулися навздог╕н, та втрапили

у кришево з льоду ╕ крижано╖ води - ╖х багато

лишилося нав╕к там, у смертельн╕й купел╕. ╤ ще довго

по льодоходов╕ виносила на берег вода трупи коней ╕

мертв╕ людськ╕ т╕ла.


- Ваша усм╕шка означа╓ скепсис, - ще тверд╕шав

корол╕вський голос. - В╕н безп╕дставний. Моя лише

воля може в╕дпустити вас на клопотання гетьмана,

а може сьогодн╕ ж четвертувати, чи, принаймн╕, до

кончини замурувати на пот╕ху щурам у Мар╕╓нбурз╕.

- Ваша величносте, мене взято в полон не на пол╕

бою, - так само твердо в╕дказав Богун. - Мене заарештовано

незаконно, супроти ус╕х ╓вропейських

норм. ╤ не мен╕ п╕дказувати, як треба вчинити справедливому

королю.

- На в╕йн╕ все законне, - вперше ╕ соб╕ посм╕хнувся

Ян Казимир. - Я одного лише не розум╕ю: хто

тут король, а хто повинен бути за прохача? Ма╓те

сказати останн╓ слово - п╕дете з гетьманом Тетерею

проти кривдник╕в чи н╕?

Владний погляд Яна Казимира, в╕д якого, траплялося,

прис╕дали непевн╕ й винуват╕, цього разу немов

уперся в якусь невидиму перед сп╕врозмовником ст╕ну

- непроникну, суц╕льну, яку й кулею не пробити.

"Розум╕ю, чому гетьман так клопоче про цього полковника

", - подумав король.


- Моя шабля завжди воюватиме кривдника козацького

люду, - в╕дказав, немов зважуючи кожне

слово на кантор╕, Богун.

Задовгу тишу н╕хто не порушував, лиш брязнули

за дверима обладунки сторож╕, що зм╕нювалася.


- Охоронну грамоту ╕ супров╕д полковнику!

- пролунав корол╕вський наказ ╕ прокотився в╕длунням

золоченими залами, повторювався здивованими

╕ спантеличеними придворними.

До п╕д"╖зду палацу п╕дганяли коней, що грали лискучою

шк╕рою ╕, задираючи в╕д застояно╖ сили голови,

кусали ╕ рвали вудила. Невидима дуель без шпаг ╕

п╕стол╕в завершилася.


83

РОЗГРОМ РОС╤╥


К╕ннота князя Пожарського ув╕рвалася на вулиц╕

м╕стечка Ср╕бного як вихор п╕сля затяжно╖ спеки:

сили оборони були м╕зерними супроти потужного

в╕йська князя. Мчали вершники вулицями нажаханого

м╕ста, опускалися шабл╕ на останн╕х оборонц╕в, не

минали н╕ ж╕нок, н╕ д╕тей, н╕ сл╕пого кобзаря на перехрест╕

разом ╕з його поводирем-малол╕ткою.


- Все живе й що ворушиться - ваше. ╤ все неживе

й ц╕нне - теж ваше. Але т╕льки на дв╕ доби. Укра╖на

велика ╕ попереду в нас здобич╕ куди б╕льше.

Ображено ╜ел╜отали гуси, з переполоханих курей

п╕р"я ╕ пух замет╕ллю кружляли вулицями, кув╕кання

уп╕йманих поросят звучало, як переможн╕ фанфари.

В╕йсько вклалося у визначен╕ князем строки, нав╕ть

впоралося ран╕ше, бо вже на другу добу над Ср╕бним

запала кладовищна тиша, т╕льки ро╖ мух гуд╕ли

над незахороненими трупами, бо н╕кому було вже

╖х поховати. Як напише про це безпристрасний л╕тописець

- "врятуватися м╕г лише той, хто мав би

крилат╕ кон╕".


...У простор╕й св╕тлиц╕ ось-ось розпочнеться генеральна

рада старшин. Ст╕ни з╕ смаком прикрашен╕

вишитими рушниками, на яких буяли небачен╕ дивовижн╕

кв╕ти, з-за ╕кони Божо╖ Матер╕ визирав пучок

висохлого з╕лля, освячений на Маковея для оберегу

в╕д нечистих сил - вся мирна хатня обстановка н╕як

не в"язалася з мовою перед вир╕шальною кривавою

битвою. З хвил╕ на хвилю мав п╕д"╖хати гетьман ╤ван

Виговський, тож козацький генерал╕тет уп╕вголоса

обм╕нювався репл╕ками, мов для розминки перед головною

розмовою.


- З ус╕ма посли й дипломати порозум╕лися, т╕льки

з московитами н╕як не вда╓ться...

- Шведський король п╕дписав угоду, що визна╓

нашу незалежн╕сть, погодився також, що до козацько╖

держави переходять Берестейське та Новгородське

во╓водства.

- Поновлено союз ╕з Кримом, а Туреччина ╕ Польща

гарантують якнайширшу автоном╕ю.

╤ван

Виговський


8484

- Вс╕ наш╕ вольност╕ збереглися б, аби на д╕л╕ постало

усе, як в угод╕, п╕дписан╕й у Гадяч╕ 16 вересня

1658 року.

- М-м-м, толково полковник Немирич написав

цю угоду.

- А що ви хочете: чолов╕к не т╕льки в Укра╖н╕ зак╕нчив

академ╕ю, в╕н студ╕ював в ун╕верситетах Лейдена

╕ Амстердама, Базеля, Паду╖ ╕ Сорбони, подивився

власними очима, як д╕╓ влада в Англ╕╖.

- Пригаду╓те, трохи кривилися зверхники ус╕х

трьох держав, але вже ж згодилися, бо не якийсь "самопал

", а випробувана вже ╓вропейська р╕ч.

Стр╕мко вв╕йшов гетьман ╤ван Виговський, ус╕

встали й п╕сля короткого в╕тання та молитви одразу ж

почалася в╕йськова рада.


- Панове старшини, я передус╕м хочу пов╕домити

вам про "Ман╕фест до ╓вропейських держав",

який ми направили в ус╕ монарш╕ двори, вс╕м послам

╕ представництвам. ╢вропейськ╕ народи мають знати

правду про причини в╕йни з московитами не з чужого

голосу, який звик усе перебр╕хувати, а з голосу нашого.

Дозвольте ж вам зачитати цей документ.

Гетьман читав швидко, але не ковтав слова, радше

викарбовував кожне, час в╕д часу п╕дн╕мав оч╕ в╕д писаного

╕ оглядав генерал╕тет, мов зв╕ряючись - видно

було, що ман╕фест в╕н майже весь зна╓ напам"ять.


"...╤ не з ╕ншо╖ причини прийняли ми протекторат

великого князя московського, як т╕льки, щоб нашу

свободу, здобуту з Божою допомогою й освячену

проливом кров╕ могли зберегти. Але цар не виправдав

над╕й Укра╖ни, не давав ╖й допомоги проти ворог╕в,

умовлявся з Польщею про поневолення козак╕в, наказав

ставити фортецю в Ки╓в╕, щоб тримати народ у

ярм╕, царськ╕ во╓води п╕дтримували заколоти, нищили

край. Та зрада п╕дступно╖ Москви явна у всьому,

вона готу╓ нам ярмо, насамперед, домашньою, громадянською

в╕йною, тобто нашою власною збро╓ю.

Усе те ми виявили ... а тепер змушен╕ п╕дняти законну

оборону, та вдатися до сус╕д╕в ╕з проханням про допомогу

для сво╓╖ свободи. Не в нас лежить причина

в╕йни, що розгор╕лася..."


╤ван Виговський аби перевести дух, на хвилю в╕дклав

писане. По мовчанц╕, затягнут╕й ╕ глибок╕й, що


85

комара, видавалося, можна почути, враз загуд╕ли

старшини.


- А яко╖ ж трясц╕ московському царю ще треба?

- Йому ж пропонувалося - о-го-го!

Гетьман п╕дняв руку, щоби втихомирити товариство,

в╕н н╕кого не м╕г об╕рвати просто так, бо вс╕ вони

в бойових походах не один казан кулешу разом з"╖ли,

над ними вс╕ма т╕ сам╕ кул╕ посвистували, ╕ не в╕домо

було, кого з них виберуть першим; гетьман просто дивився

на ц╕ обв╕трен╕, вкрит╕ шрамами битв обличчя,

що за звитяжн╕ роки стали як р╕дн╕. Нарешт╕, як стишився

шум, Виговський в╕в дал╕.


- Ма╓те рац╕ю, панове. Вереснева угода в Гадяч╕

була основою для федеративного об"╓днанням Укра╖ни,

Литви ╕ Польщ╕, аби припинити в╕йни й розбрат.

Вс╕ три держави мали б р╕вн╕ права. Ця федерац╕я на

╓вропейських засадах не спрямовувалась проти когось

╕ншого, в тому числ╕ й Москви. Мало того, як ви

зна╓те, рос╕йськ╕й сторон╕ теж пропонувалося при╓днатися

до федерац╕╖, але не схот╕ла Москва, р╕вних

прав ╖й замало, ненаситному треба усе... Скажу б╕льше:

як передають в╕рн╕ нам люди, у царських палатах

ще в лютому цього року пройшла та╓мна нарада,

де бояри ╕ цар в╕дхилили остаточно переговори про

федерац╕ю. Натом╕сть, оск╕льки угода в Гадяч╕ скасувала

Переяславський догов╕р 1654-го, московити

хочуть угоду з Укра╖ною лише двосторонню. Мене

на переговори запрошували, але я не дав згоди - у

таких "дружних" перемовинах можна позбутися голови.

Тепер ось ╕де Трубецькой на нов╕ переговори...

А щоб легше було з нами "розмовляти", цар дав князю

в╕йсько, за р╕зними даними розв╕дки, в╕д ста до

ста п"ятдесяти тисяч.


- Бачимо вже нову дипломат╕ю, у Ср╕бному т╕льки

ворон кряче над непохованим нашим людом, -

знову загули старшини.

- Панове, до д╕ла, - тепер уже об╕рвав гетьман

старшин, не дав розбурхати пристраст╕. - Завтрашн╕й

день - 29 серпня 1659 року - то доля наша ╕ вс╕╓╖

Укра╖ни. Завтра - свято Петра ╕ Павла, але не зможемо

с╕сти за святковий ст╕л, ╕ не ложку в╕зьмемо в

руки, а шаблю й мушкета. Проситимемо ж у святих

апостол╕в помоч╕ розумом, силою ╕ звитягою. Давай


8686

те, панове, висловимося, як╕ полки виступатимуть з

досв╕та, як, коли ╕ куди ╕тимуть.


Генеральна рада, що нер╕дко тривала по багато годин

(кожен полковник, нав╕ть хрипнучи, в╕дстоював власну

правду ╕ власне бачення, а всю раду огортав дим в╕д козацьких

люльок, густ╕ший в╕д ос╕нн╕х туман╕в грибно╖

пори), цього разу пройшла злагоджено ╕ швидко.


- Толково придумано, гетьмане, - докинув хтось

╕з полковник╕в на звернення.

- Згоден, панове, - похилив голову Виговський.

- См╕ю лише нагадати: перемогу дадуть бездоганна

ч╕тк╕сть ╕ послух.

Н╕хто не перечив, бо знали, що завше вр╕вноважений

гетьман не потерпить найменшого нехлюйства

чи в╕дхилення в╕д наказу. У сво╖й принциповост╕

Виговський ╕тиме до к╕нця, не зважить ╕ на власн╕

гетьманськ╕ клейноди. Коли восени 1657 року московськ╕

бояри збаламутили козак╕в, ╤ван Виговський

скликав у Корсун╕ Генеральну раду ╕ привселюдно

зр╕кся булави. Та як охололи гаряч╕ козацьк╕ голови

╕ зрозум╕ли шахрайство й обман московит╕в, то перепросили

╤вана Остаповича ╕ повернули йому вс╕

гетьманськ╕ клейноди.


...На м╕сце бою п╕д Конотопом, у район Сосн╕вки,

полки ╤вана Виговського прибули з маршу й одразу

ж, нав╕ть хвилини не перепочивши, атакували

головн╕ сили. Козаки билися затято, але й рос╕йськ╕

в╕йська боронилися вперто - впертост╕ ╖м додавала

поразка 24 червня московських ратник╕в п╕д Шаповал╕вкою,

поразка, яка нав╕яла п╕дсв╕домий жах та

посилила ╕нстинкт самопорятунку. Ламалися шабл╕,

падали люди, крики, стог╕н, к╕нське ╕ржання творили

страшну мелод╕ю битви. Гетьман майже весь час був

у перших рядах, попри обурення в╕рно╖ охорони, як

раптом к╕нь п╕д ним нав╕ть не сп╕ткнувся, а на скаку

завалився в╕д удару шматка ядра - Виговський перелет╕в

через голову свого коня.


- Гетьмане, ви жив╕? - сп╕шилися до смерт╕ налякан╕

козаки-охоронц╕.

- Як бачите, - пов╕льно п╕дн╕мався ╤ван Остапович,

кривлячись в╕д немилосердного болю в плеч╕. -

Я ж вам казав, що куля мене не бере. ╤ гарматн╕ ядра,

сам╕ св╕дки.


87

- Гетьманов╕ св╕жого коня, негайно!

Лобова атака к╕нноти укра╖нського гетьмана розвивалась

усп╕шно, ворога тиснули, видавалось, осьось

в╕н мав бути зломлений, як на подив простих козак╕в

пролунав твердий наказ Виговського:


- В╕дступати!

На мить ус╕ немов зац╕пен╕ли, нерозум╕юче поглядаючи

на старшин, а з в╕ддалених козацьких ряд╕в

пролунало нав╕ть здивоване "Зрада!".


- В╕дступати негайно! Так треба, - без вагань

в╕дпов╕ли старшини.

Раптовий в╕дступ, схожий швидше на втечу, окрилив

московських ратник╕в, к╕ннота князя Пожарського,

що якраз п╕д╕йшла на пом╕ч сво╖м, з гиком при╓дналася

до пересл╕дувач╕в. Але тут трапилося негадане

для московит╕в - т╕льки-но ╖хня частина переправилася

на другий берег р╕чки, як ╕з зас╕дки на них вдарив

гетьманський резерв разом ╕з кримськими татарами.


- Зруйнувати переправу! - наказу╓ гетьман.

Спантеличеним московитам стало тяжко битися

на два фронти, усв╕домлення пастки теж бойового

духу не п╕дн╕мало.


- Загатити р╕чку! - новий гетьманський наказ.

Важка царська кавалер╕я м╕сила болото, безладно

смикалася, прагнучи пробитися то в одному напрямку,

то в ╕ншому, падали московити п╕д козацькими

шаблями та шаблями кримчак╕в, а до гетьмана один

по одному п╕дл╕тали г╕нц╕.


- В╕йсько Бутурл╕них розбите, брат╕в ми взяли у

полон!

- Князь Ляпунов розбитий ╕ в нас у полон╕.

Гарн╕зон Конотопа, що вистояв неймов╕рну облогу,

бачив розвиток бою ╕ в слушний момент полки

Гуляницького, кер╕вника оборонц╕в, при╓днались до

козак╕в.


А г╕нц╕ з добрими новинами все прибували:


- Князь Львов розгромлений ╕ взятий у полон!

- Князь Пожарський в нас у полон╕!

...Лише жменьц╕ з велетенського в╕йська, обчислюваного

одними в сто тисяч, ╕ншими в сто п"ятдесят

╕ нав╕ть в дв╕ст╕ п"ятдесят тисяч ратник╕в, вдалося вирватися

з лещат ╕ вернутися тим шляхом, яким прийшли

на укра╖нську землю.


8888

"Катастрофа Рос╕╖"... - в╕дгукнулися на розгром

п╕д Конотопом ╓вропейськ╕ видання. ╤ н╕хто не сп╕вчував

загарбникам - адже у виданнях, що виходили

в Данцигу, писано: "Ми щойно одержали з Укра╖ни

рад╕сну зв╕стку, зг╕дно з якою укра╖нський гетьман

Виговський к╕лька раз╕в ущент розгромив московит╕в,

причому захопив добру здобич ╕ полон. Гетьман

Виговський був при цьому у велик╕й небезпец╕, бо п╕д

ним гарматною кулею вбили коня".


Сумний похоронний подзв╕н розлився над Москвою,

цар Олекс╕й у жалобн╕й одеж╕ вийшов до народу

╕, важко вимовляючи кожне слово, спов╕стив

люду про катастрофу Рос╕╖. ╤ йому було б ще важче говорити,

якби люди знали, що послала на смерть ╖хн╕х

одноплем╕нник╕в безм╕рна царська та боярська жадоба.

Через багато рок╕в рос╕йський ╕сторик Соловйов,

якого аж н╕як не можна звинуватити у симпат╕ях до

укра╖нц╕в, напише про розгром п╕д Конотопом: "Цв╕т

московсько╖ к╕нноти загинув за один день, ╕ н╕коли

вже п╕сля того московський цар не матиме змоги вивести

в поле такого блискучого в╕йська".


Не зможе б╕льше вийти в поле ╕ сановитий князь

Семен Пожарський. У козацькому полон╕ в╕н поводився

нахабно ╕ брутально, мов у сво╖й вотчин╕ з холопами.

Врешт╕ д╕йшло до того, що про хамство Пожарського

допов╕ли гетьманов╕:


- Якщо ця нечема вам набрида╓, то зна╓те, що

зробити - в╕ддайте татарам.

Пораду Виговського козаки виконали з рад╕стю,

князя передали союзникам. У намет хана його ввели

╕з зав"язаними руками.


- Князь Пожарський? - перепитав Магмед Г╕рей

р╕вним тоном, у якому лише злегка звучала проста

чи радше буденна ц╕кав╕сть - недавн╕й супротивник

уже не становив для нього якогось особливого

╕нтересу.

- Я не маю бажання представлятися кожному бусурманов╕,

- крутнув головою Пожарський так, мов

його пройняли дрижаки.

- Погано ви, князю, вчились у школ╕. ╤, певне, вас

часто били л╕н╕йкою - та все по голов╕, - посм╕хнувся,

зовс╕м не розсердившись хан. - Особливо низьк╕

оц╕нки у вас були з етикету.


89

- Не тоб╕, остолопов╕, мене вчити, - щось крутило

╕ п╕д"юджувало Пожарського зсередини, аж волосся

дибилося на потилиц╕.

- Мабуть, князь ще не стямився п╕сля розгрому,

- все усм╕хався хан. - Князь не уявля╓ свого становища

╕ не спам"ятався, де в╕н тепер. Полон у козак╕в

може видатися багатою гостиною...

- П╕шов ти, бусурманське рило, мат╕р твою...

- закрутив розк╕шного з вихилясами матюка, на

якого був неабияким мастаком. В╕н справд╕ дос╕, як у

козацькому табор╕, почувався самовпевнено, н╕як не

м╕г розлучитися з╕ спод╕ванням, що його, царського

улюбленця ╕ першорядного сановника, в╕д╕б"ють московити

або ж в крайньому раз╕ викуплять.

- За довгий язик в╕дпов╕сть короткий розум та нерозважлива

голова, - не зм╕нив свого тону, спок╕йного

╕ дещо ╕рон╕чного, хан. - В╕друбати ╖╖ негайно.

- Я... Н╕... - лише встиг за╖кнутися Пожарський,

як свиснула шабля, ╕ голова князя покотилася до ханових

н╕г.

- Забер╕ть... це, - в╕дштовхнув той бридливо закривавлену

голову, на як╕й ще востанн╓ смикалися

пов╕ки.

...К╕лька стол╕ть посп╕хом перегортали стор╕нки

рос╕йськ╕ ╕сторики, слинячи пальц╕, стор╕нки про бо╖

п╕д Конотопом.


9090

КАВАЛЕР ОРДЕНА

БУСТО ДЕ Л╤БЕРТАДОР


В╕йськовий губернатор Ки╓ва Олександр Дмитрович

Гур"╓в сид╕в у сво╓му каб╕нет╕ злий як шершень.

Його сьогодн╕ дратувало все - надм╕ру дог╕дливий ад"ютант,

на якого щойно накричав н╕ за цапову душу, аж соромно

стало пот╕м самому, кепська погода, що мрякою

сирою ╕ занудною розт╕калася ки╖вськими вулицями,

нав╕ть св╕ч╕, що змушен╕ були запалити сьогодн╕ передчасно,

гор╕ли на масивному канделябр╕ якось нервово,

драт╕вливо потр╕скуючи. Щойно йому поклали на ст╕л

листа в╕д всемогутнього Бенкендорфа. "Его величество

высочайше повелевать изволили возвратившегося изза

границы помещика Михаила Скибицкого допросить,

точно ли он служил в колумбийских республиканских

войсках и в таком случае выслать его в Вятку".


Олександр Дмитрович у душ╕ ненавид╕в Ки╖в ╕ всю

Малорос╕ю. Так, з одного боку в╕н почувався тут як

╕мператор, х╕ба в дещо зменшеному вигляд╕, а з ╕ншого

- цей край йому був чужий ╕ незрозум╕лий. Народ

непок╕рний ╕ бунт╕вний, частенько зам╕сть рала

береться за мушкет або поважним людям пуска╓ п╕вня

- ось ╕ недавно ледве вирятували садибу Воронцових...

А найг╕рше, що до бунту п╕дключа╓ться люд

осв╕чений, неб╕дний - чого варта зат╕я декабрист╕в,

як╕ пере╖ли, напевно, з╕пр╕лого зах╕дного книжного

читва. Шибеницею ╕ Сиб╕ром государ ╖м достойно ╕,

головне, заслужено таки воздав.


- Ваше с╕ятельство, пом╕щика Михайла Скибицького

за вашим наказом доставлено, - клацнув каблуками

верткий, як св╕жий в"юн на пательн╕, франтуватий

ад"ютант.

- Хай чека╓. Справу його мен╕.

Гур"╓в читав р╕вн╕ ╕з замислуватими викрутасами

рядки ╕ не переставав дивуватися. Пом╕щик з Волинсько╖

губерн╕╖, аж н╕як не з б╕дного роду, зак╕нчив ╤нститут

Корпусу ╕нженер╕в шлях╕в сполучення, отримав

звання ╕нженера 3-го класу. Здавалося б, чого

браку╓ людин╕? Хочеш - служи заради чест╕ ╕ слави


91


на благо государя, а не хочеш - живи соб╕ в ц╕лковите

задоволення пом╕ж пущ╕, ходи полювати зубра

чи, як на аматора, послухати та вполювати на св╕танн╕

глухаря... Гур"╓в аж оч╕ примружив в╕д згадки - любив

в╕н навесн╕ удосв╕та, замаскувавшись край поляни,

подивитися на цю дивовижну птицю. Ще сонце

лиш кра╓чком показалося край неба, мов дел╕катно

п╕дглядаючи, чи можна йому з╕йти, як крупний птах

поважно ╕ гонорово розпустить крила та заведе свою

шлюбну п╕сню, голосисту ╕ величаво-закличну, що

в╕длунюватиме та колихатиметься борами - саме

час поц╕лити самця, в╕н нав╕ть постр╕лу не почу╓, захопившись

сп╕вом. Отож, жив би соб╕ на рад╕сть пом╕щик

Скибицький, та н╕ ж - 1823 року через Швец╕ю

й Анг л╕ю добира╓ться до Венесуели, де вступа╓

волонтером в арм╕ю Бол╕вара. ╤ що з того, що дослужу╓ться

до полковника, отрима╓ за вир╕шальну битву

при Аякучо орден Бусто де Л╕бертадор? Що з то╖

цяцьки, земл╕ на Волин╕ йому не додалося.


Призначений генерал-губернатором Ки╖всько╖,

Волинсько╖ та Под╕льсько╖ губерн╕й граф Олександр

Гур"╓в не був у захопленн╕ в╕д повернення в р╕дн╕ кра╖

таких людей, як Михайло Скибицький. Вони, як розм╕рковував

над справою Скибицького генерал-губернатор,

могли долити масла в вогонь бунту черн╕, що

розгорявся укра╖нськими селами. Чого вартий один

лише Кармелюк - в╕н нападав на садиби пом╕щик╕вокупант╕в,

в╕дбирав добро ╕ роздавав б╕дним. Його ловили,

в╕дправляли у тюрми й Сиб╕р, а в╕н знову опинявся

на вол╕. Щоб убезпечити рос╕йське дворянство

в╕д розб╕йника, створю╓ться спец╕альний орган - Галузинецька

ком╕с╕я. За Кармелюка граф отримав виволочку

особисто в╕д ╕мператора.


- Ви граф, генерал-лейтенант, - розп╕кав Гур"╓ва

цар, - нагороджений орденами Андр╕я Первозванного

з алмазами, святих Володимира, Георг╕я ╕ Анни,

Б╕лого Орла, трьома чужоземними орденами - ╕ не

можете справитися з одним селюком-розб╕йником?

Граф м╕г лише пок╕рно похилити голову, але не

см╕в сказати, що державна ком╕с╕я, опитавши 2700

св╕дк╕в, п╕драхувала: в селянських повстаннях проти

сво╖х кривдник╕в брало участь понад 20 000 укра╖нського

люду.


Симон

Бол╕вар


9292

Граф Гур"╓в мав п╕дстави не любити цю землю,

йому видавалося ра╓м його посольське життя в Кита╖,

к╕лька рок╕в, проведених у Париж╕, нав╕ть служба комендантом

окупованого Дрездена...


Генерал-губернатору Гур"╓ву бракувало у палаюч╕й

Укра╖н╕ ще т╕льки таких, як Михайло Скибицький,

- бойового полковника, ратна звитяга за волю ╕

незалежн╕сть якого оц╕нена найвищими нагородами

з рук легендарного Симона Бол╕вара.


- Введ╕ть бунт╕вника! - розпорядився генералгубернатор.

Гур"╓в довго вдивлявся в засмагле в╕д жаркого п╕вденного

сонця обличчя Скибицького, мов там м╕г дивом

якимсь вичитати в╕дпов╕дь на загадку, що муляла

сановитому губернатору.


- Чого вам бракувало в Рос╕йськ╕й ╕мпер╕╖? Золота,

земельного волод╕ння? Кар"╓ри?

Скибицький, певне, не оч╕кував ╕ншого тону,

в╕н йому не подивував, то ж з сумом в╕дказав по

хвил╕:


- Ви жили у Париж╕, думки Жан-Жака Руссо вам,

гадаю, знайом╕. ╢ ц╕нност╕, як╕ не вим╕ряти, як золотоср╕бло,

на унц╕╖ чи пуди. ╢, наприклад, свобода людська

╕ сусп╕льна, ╓ неп╕длегл╕сть народу...

- Достатньо, полковнику, - кивнув граф ад"ютанту,

- Арештувати. ╤мператор, дякуючи провид╕нню,

заглянув у цю бунт╕вну душу ран╕ше за мене. В╕д

Малорос╕╖ вам не можна бути ближче, як за тисячу

верст. У В"ятку - наказ ╕мператора.

...Зб╕жать роки, сп╕шн╕ г╕нц╕ розшукають у в"ятському

засланн╕ Михайла Скибицького ╕ передадуть

височайше повел╕ння - вертатися назад, н╕, зв╕сно,

не в Укра╖ну, а на американський континент. Там ╕нженер

Михайло Скибицький ╕ подасть розрахунки...

Панамського каналу. Тод╕ йшлося, що республ╕ка

Нова Гранада зг╕дна на виключне право буд╕вництва

сухопутного ╕ водного переходу через Панамський

перешийок. Комун╕кац╕╖ з пересадками й митом за

про╖зд передаються на 45 рок╕в. Республ╕ка залиша╓

соб╕ т╕льки 1 % в╕д каналу ╕ 2 % в╕д ╕нших комун╕кац╕й.

А сам канал вдв╕ч╕ скоротить шлях навколосв╕тн╕х

шлях╕в корабл╕в. Канал могла б збудувати рос╕йсько-

американська компан╕я.


93

В╕д царських чиновник╕в над╕йшла дел╕катна в╕дмова:

дорогувато, грошей шкода, ризики ╓...


А в 1855 роц╕ сплеснуть руками: хто ж м╕г передбачити,

що заснована 1849 року в Нью-Йорку "Компан╕я

Панамсько╖ зал╕зниц╕" вже в 1855 роц╕ почне

отримувати 100 в╕дсотк╕в прибутку в╕д вкладених кошт╕в

╕ матиме фантастичний зиск.


...Похитуючись на легких хвилях, багато пройде

ко рабл╕в Панамським каналом до наших час╕в.

29 жовт ня 2003 року в Рос╕йському ун╕верситет╕

дружби народ╕в Ана Кр╕стель Лаос Гарс╕а захищатиме

випускну роботу бакалавра "Отношения Перу и

России на новом историческом этапе" (научный руководитель

- д. и. н., проф. Марчук Н. Н., зав. кафедрой

- к. и. н., проф. Денисенко В. С.).


Серед ╕ншого, про ╕стор╕ю держави там будуть

╕ так╕ рядки: "Трудовые круги русского общества с

глубокой симпатией следили за борьбой испанских

колоний, в том числе Перу, за свободу и независимость...

Русские добровольцы сражались в войсках

С. Боливара. Среди них был демократ Михаил Скибицкий,

принявший участие в битве при Аякучо, в

которой перуанцы нанесли решающее поражение

колониальным войскам. За проявленные при этом

отвагу и героизм он был награжден орденом "Бюст

освободителя".


"Русский доброволец, демократ Михаил Скибицкий

"...


А де ж ти, земле волинська?..


9494

Владимир Ааронович

Хавк╕н


"ВЕЛИЧНИЙ БЛАГОД╤ЙНИК

ЛЮДСТВА"


Пом╕чник переступив пор╕г, та й так застиг у н╕мому

запитанн╕ - заготовлен╕ слова верт╕лися в голов╕,

перекладалися, аби зручн╕ше влягтися, але вимовити

╖х було вже не сила.


- Отже? - в╕д╕рвав погляд в╕д писаного Володимир,

щоб допомогти якось зрушити т╕ слова.

- Вакцина проти бубонно╖ чуми готова, випробування

на тваринах усп╕шне. А дал╕? - видихнув пом╕чник

так, мов щойно зняв колоду з плеча ╕ саме оце

випростався.

- Лишилося м╕зер: треба людина, яка не побо╖ться,

- зам╕сть пом╕чника сказав Володимир слова, що

той так перекладав ╕ п╕дфасовував, перш н╕ж вимовити.

- Знайдемо...

...То був вельми лихий час. Еп╕дем╕я бубонно╖ чуми

з Гонконгу перекинулася в ╤нд╕ю ╕ через густоту населення

та умови життя загрожувала незм╕рними б╕дами.

Уряд ╤нд╕╖ вдруге запрошу╓ з Парижа, з ╕нституту

Пастера, Володимира Хавк╕на, знаного вченого, який

до того вже один раз рятував цю кра╖ну в╕д еп╕дем╕╖

холери.


10 с╕чня 1897 року Володимир ╕з неспод╕ваним

проханням зверта╓ться до л╕каря. Той набира╓ у

шприц р╕дину з╕ смертельними бактер╕ями ╕ вводить

╖╖ Володимиров╕ п╕д шк╕ру спочатку в л╕вий б╕к, пот╕м

- у правий. У л╕каря вже п╕сля уколу затремт╕ли

руки, в╕н може, якщо не станеться диво, стати убивцею

цього вченого ╕ колеги, хоча сам Володимир настирливо,

правда, потайки в╕д ус╕х, просив зробити

випробування.


Уже через годину почалася лихоманка, перед

очима попливли кола - ус╕х кольор╕в веселки, наче

в дитинств╕, у р╕дн╕й Одес╕, коли дивився, як сходить

сонце просто з води, з-за легких вран╕шн╕х хвиль; переломлюючись,

промен╕ вигравали розма╖ттям барв,

творячи неймов╕рне диво, грало, тремт╕ло ╕ море, ╕

досв╕тн╓ сонце. Лихоманка дужчала, через дев"ять


95Володимир

Хавк╕н

проводить

вакцинац╕ю

м╕сцевого

населення.

Калькутта,

1893 р.

Володимир

Хавк╕н

проводить

вакцинац╕ю

м╕сцевого

населення.

Калькутта,

1893 р.

годин у Володимира температура сягала сорока, але

в╕н продовжував працювати, н╕кому й словом не обмовившись.

Наступного дня, перед важким зас╕данням,

знову просить л╕каря зустр╕тися - цього разу

Володимиров╕ вводять десять кубик╕в смертоносного

розчину, що вчетверо перевищу╓ розрахункову дозу,

яку небавом даватимуть ╕нд╕йцям. Володимир Хавк╕н

вижив ╕ видужав.


Еп╕дем╕ю, що наростала, вдалося спинити, сотням

тисяч людей у Калькутт╕, Карач╕, Бомбе╖ та ╕нших м╕стах

╕ селах вводили рят╕вну вакцину - смертн╕сть

зменшилася у 15 раз╕в.


...Далеко позаду Одеса ╕ Бердянськ, дитяч╕ та

юнацьк╕ роки, Навчання в Одеському (тод╕ Новорос╕йському)

ун╕верситет╕, захоплива робота студента в

лаборатор╕╖ ╤лл╕ Мечн╕кова. Бунт╕вного студента дв╕ч╕

виключають ╕з ун╕верситету, врешт╕ Мечн╕ков кличе

Володимира Хавк╕на в Париж, в ун╕верситет Пастера,

куди ви╖здить з тюрми народ╕в ╤лля ╤лл╕ч, не витримавши

рос╕йсько╖ ксенофобно╖ задухи. На жаль,

Володимиров╕ не вда╓ться запропонувати достойно╖

його р╕вня роботи, в╕н влаштову╓ться... молодшим

б╕бл╕отекарем. ╤з досв╕тку й до початку робочого дня

досл╕ди в лаборатор╕╖ Мечн╕кова, а п╕сля закриття


9696

б╕б л╕отеки - знову лаборатор╕я.

Протихолерну

вакцину Володимиров╕

вда╓ться створити вже за

три роки тако╖ неймов╕рно

напружено╖ прац╕. Але як

довести ╖╖ ефективн╕сть?

Приховуючи це в╕д ╕нших

колег, Володимир 18 липня

1892 року вводить вакцину...

соб╕. Температура,

головний б╕ль, лихоманка,

але Володимир не покида╓

лаборатор╕╖. Через тиждень

в╕н просить доктора

Явейна повторити експе


римент, т╕льки вже цього

разу "пригоща╓" сам себе посиленою бактер╕ально╖

отрутою. Ще тро╓ друз╕в не побоялися п╕ддати себе

експериментн╕й загроз╕ - ╕ св╕това преса опов╕стила

про перемогу над холерною б╕дою. Лу╖ Пастер та ╤лля

Мечн╕ков щиро в╕тають Володимир Хавк╕на, який за

тиждень ста╓ знаменит╕стю на вс╕х континентах.


А коли в ╤нд╕╖ спалахнула еп╕дем╕я холери, англ╕йський

уряд запрошу╓ Володимира у Калькутту,

де особливо лютувала ця гр╕зна б╕да. Десятки тисяч

щеплень не т╕льки у м╕стах, а й у джунглях, у в╕ддалених

населених пунктах, нав╕ть серед бол╕т та

л╕с╕в. ╤ це всупереч пан╕вним рел╕г╕йним поглядам,

всупереч загроз╕ фанатик╕в вбити його особисто.

Смертн╕сть зменшу╓ться в п"ять-в╕с╕м раз╕в - ╕ то

було тихою вт╕хою, дужчою за вс╕ небезпеки.


Близько двох десятил╕ть життя в╕ддав Володимир

Хавк╕н ╤нд╕╖. З нашвидкуруч, за три дн╕ створено╖ лаборатор╕╖

проти бубонно╖ чуми, виросте Бактер╕олог╕чний

╕нститут, який по смерт╕ назвуть його ╕менем,

в Бомбе╖ встановлять пам"ятник вченому. Зв╕дси в ус╕

к╕нц╕ св╕ту роз╕йдуться понад чотириста м╕льйон╕в

доз вакцини, яка вряту╓ м╕льйони в╕д жахливо╖ смерт╕

та мук. Англ╕йська королева В╕ктор╕я вручить орден

Кавалера ╤нд╕╖, а Паризька академ╕я в╕дзначить Володимира

Хавк╕на спец╕альною прем╕╓ю за визначний

вклад в медичну науку ╕ практику.


97

З далекого Бомбея у скрутний час прийде пом╕ч ╕

в р╕дну Одесу - Данило Заболотний, майбутн╕й президент

Академ╕╖ наук Укра╖ни, "гаситиме" початки

еп╕дем╕╖ вакциною Хавк╕на.


А в Одес╕ Володимир побува╓ вже у л╕тньому в╕ц╕,

сколесивши немало дор╕г по св╕тах та здолавши океанських

хвиль - у 1927 роц╕. Пройде вулицями, в╕дв╕да╓

ун╕верситет, будинок, де колись була Пастер╕вська

станц╕я, ╕, зв╕сно, д╕м на вулиц╕ Коблевськ╕й, ╧ 38, в

якому мешкав студент Володимир Хавк╕н. Тут у нього

вони збиралися ще зовс╕м юн╕, захоплен╕ ╕деями народовольц╕в,

на студентськ╕ сходки. Особливо здружився

в╕н ╕з братами Володимиром, Степаном ╕ Герасимом

Романенками. Та студентство довол╕ швидко впада╓ в

аж надто пильне жандармське око, за молоддю назирц╕

ходять нишпорки, хоч не браку╓ "стукач╕в" ╕ в студентському

середовищ╕. Це вже пот╕м з"ясу╓ться, що

жандармське безупинне стеження тривало майже в╕с╕м

рок╕в. П╕сля чергового доносу "стукача" Степана ╕

Володимира Романенк╕в арештовують, п╕д час обшуку

в Степана до того ж знаходять позацензурне женевське

видання "Кобзаря" Тараса Шевченка, лише Герасимов╕

вда╓ться втекти за кордон...


Небавом полишить кордони рос╕йсько╖ ╕мпер╕╖ ╕

майбутн╕й головний бактер╕олог ╤нд╕╖.


Володимир Хавк╕н достойно продовжив науковий

╕ л╕карський досв╕д ╕ншого свого земляка - Данила


╤нститут ╕мен╕

Володимира Хавк╕на


9898

Виробництво

протичумно╖

вакцини Хавк╕на.

Бомбей, к╕нець

1890-х рр.


Самойловича, якого знаний французький л╕кар

П. Ж. Ка бан╕с заслужено назве "величним благод╕йником

людства".


...Над Москвою, нап╕вспорожн╕лою та оточеною

карантинними заставами, розпростерла чорн╕ крила

невидима смерть - чума. ╤ так╕ сам╕ чорн╕ хмари клубочилися

над вулицями й провулками, густ╕ та ядуч╕

хмари. Ц╕лодобово, за рекомендац╕╓ю медик╕в, москвич╕

палили багаття з соломи ╕ гною, в такий "науковий

" спос╕б рятуючись в╕д невмолимо╖ б╕ди. Ще 1654

ро ку чума забрала життя б╕льш як половини жител╕в

м╕ста, науковц╕ застер╕гали царицю про нову загрозу,

але Катерина ╤╤ в╕рила б╕льше придворним п╕длабузникам,

як╕ заспокоювали ╖╖. Час для карантину був втрачений,

чума вихлюпнулася на вулиц╕, ╕ трупи людськ╕

не встигали прибирати пол╕цейськ╕. До ц╕╓╖ сумно╖

прац╕ залучали "колодник╕в", тюрмак╕в, крим╕нальних

злочинц╕в, випущених спец╕ально ран╕ше строку.


- Чорн╕ дияволи! - пан╕чно хрестилися москвич╕

й т╕кали чимдуж, бо "колодники" св╕й погребальний

труд сум╕щали з╕ звичними грабежами. За добу в Москв╕

гинуло спочатку до 900 чолов╕к, згодом к╕льк╕сть

мерц╕в перевищила 1200... Хтось пустив чутки, що чудотворна

╕кона Боголюбсько╖ Богоматер╕ б╕ля Варварських

вор╕т зц╕лю╓ стражденних ╕ народ ринув туди.


Арх╕╓пископ Амврос╕й, боячись б╕ди у ц╕й несусв╕тенн╕й

сутолоц╕, наказу╓ перенести ╕кону в найближчу

церкву. Обурений люд забива╓ палицями на смерть

арх╕╓пископа, знищу╓ карантинн╕ загорож╕. Кинута

на придушення бунту арм╕я вс╕ю╓ Красну площу сотнями

повстанц╕в.


У такий час 27-р╕чний Данило Самойлович прийма╓

спец╕альну л╕карню при Угрешському монастир╕.

В╕н ц╕лодобово б╕ля хворих, л╕ку╓, р╕же гн╕йн╕ бубони,

догляда╓ нещасних. А коли при Симоновому монастир╕

в╕дкривають спец╕альну л╕карню для "чумних"

на 2000 хворих, в╕н переходить сюди. Мужн╕й л╕кар

застосову╓ свою методику л╕кування, так само самов╕ддано,

╕стинно по-християнськи, клопочеться про

хворих. ╤накше в╕н ╕ не уявля╓ - вихованцев╕ Ки╖всько╖

академ╕╖, синов╕ й онуков╕ священик╕в ╕з села

Ян╕вц╕ на Черн╕г╕вщин╕ змалечку був прищеплений

християнський дух. А ще ж ск╕льки рятував люду в╕д

бол╕ та смерт╕ як полковий л╕кар на турецьк╕й в╕йн╕...


Трич╕ чума "хапала" Данила Самойловича ╕ трич╕

- дивом! - в╕н знову ставав на ноги, щоб знову

в╕дводити в╕д тисяч смертельну загрозу. Врешт╕ до

вересня 1775 року чума в╕дступила. ╤ тепер колегил╕кар╕

наполегливо радять Самойловичу узагальнити

власний досв╕д, ви╖хати за кордон для захисту докторсько╖

дисертац╕╖.


А дал╕ був Страсбурзький ун╕верситет у Франц╕╖

з вельми авторитетним медичним факультетом, Австр╕я,

Н╕меччина, Голланд╕я, Англ╕я. Блискучий захист

докторсько╖ дисертац╕╖. Вперше друком виходять науков╕

роботи про чуму 1771 року. Сво╖ прац╕ Данило

Самойлович надсила╓ Катерин╕ ╤╤, Сенат п╕дтверджу╓

╖хню наукову та практичну ц╕нн╕сть, але пропозиц╕╖

Самойловича цариця нехту╓.


С╕м рок╕в серйозно╖ ╓вропейсько╖ школи, здобуття

авторитету та наукового ╕мен╕ - ╕ вчений поверта╓ться

в Петербург. У Рос╕╖ критичний брак медичних

спец╕ал╕ст╕в.


- Та зна╓те, зараз нема╓ ваканс╕й, - ухильно, ховаючи

оч╕, в╕дпов╕да╓ чиновний люд.

Б╕льш як п╕вроку вчений залиша╓ться безроб╕тним,

аж доки не допом╕г професор МаксимовичАмбодик.


100100

Володимир Хавк╕н

(перший справа)

в лаборатор╕╖

╤лл╕ Мечникова.

1892 р.


На п╕вдень Укра╖ни тим часом насува╓ться чума,

в╕д Херсона ╕ аж до Лубен ╕ Диканьки гинути почали

тисяч╕ людей. Знову знайома безд╕яльн╕сть влади, аж

доки в╕д чуми не помира╓ командувач Чорноморського

флоту ╕ Херсонського адм╕ралтейства Ф. Клокачов.

Т╕льки тепер надходить вельми чемний лист графа

Потьомк╕на: "Известное искусство и прилежание в

отправлениии звания вашего побудили меня вам поручить

главное, по должности медика, наблюдение

всех тех способов, которых употребление есть нужно

ко уничтожению и искоренению открывающих

иногда прилипчивых болезней, Херсон, потерпевший

от заразы и по соседству с турками, близкий к

сему нещастию, должен быть первейшим предметом

попечения вашого"...


╤ знову пекельна праця, порятунок людей. Кременчук,

Катеринослав, Херсон, знову Кременчук.

Катеринославський нам╕сник у рапорт╕ не стриму╓

захоплення: "Самойлович, об нем другое промолвить

нельзя, как герой чумной, или истинный эскулапий,

или, когда хотите, Гиппократ. Ей, ей, я перед вами

не вру". А горе шириться - вже Кишин╕в у чумному

вогн╕, Бендери, Очак╕в... ╤ водночас напружена науко


ва робота, нов╕ публ╕кац╕╖. В 1876 роц╕ Данила Самойловича

(у сорок рок╕в!) до свого складу обирають

чотири заруб╕жн╕ академ╕╖, а ╕мператор Священно╖

Римсько╖ ╕мпер╕╖ ╤осиф ╤╤ нагороджу╓ великою золотою

медаллю.


Подвижницький труд не залиша╓ться непом╕ченим

╕ для царських чиновник╕в. Командувач в╕йськ

генерал Самойлов клопоче перед Потьомк╕ним про

нагородження Данила Самойловича орденом святого

Володимира. Та де там, нагороди отримували р╕зн╕

канцеляристи, т╕льки не л╕кар ╕ вчений. Тим паче, що

"стукач╕" донесли, що по╖здку ╕ гульки Катерини ╤╤

охопленою чумою Укра╖ною (поправд╕, бенкет у час

чуми) Самовлович назвав "бутафор╕╓ю".


У книз╕ французького вченого ╕ педагога Ж╕льбера

Ромма "Путешествие в Крым 1786 р. - (Лен╕нград,

1941р.) у дев"ят╕й прим╕тц╕ знаходимо таке:

"Самойлович. Данило Самовлович - врач, приобретший

западноевропейскую известность своими

исследованиями чумы, автор ряда научных трудов

на русском, французком и латинском языках... Одна

из его работ посвящена вопросу о возможности

прививки чумы ("Memoire sur L"inoculation de la peste

", Paris,1782). Сегюр, французский посол в России,

рассказывает, что Самойлович, сделавший себе несколько

таких прививок и просивший разрешения

расширить опыт, чрезвычайно раздражил этим Екатерину

и подвергся немилости".


Дв╕ч╕ марно клопотав про нагородження Самойловича

поранений в руку ╕ груди Суворов, якого л╕кар

поставив на ноги. Зате коли Данило Самойлович вигнав

злодюгу н╕мця-аптекаря, його самого залишили

безроб╕тним. Зрозум╕ло, про це знала Соф╕я-Фредер╕ка-

Августа Ангальт-Цербська, вихрест у православ"я

╕з вигоди, вбивця власного чолов╕ка, аби сам╕й з╕йти

на престол, яку ще ╕менували Катериною ╤╤.


Даремно Данило Самойлович писав чолов╕ковбивц╕:

"Я перший заснував ╕ облаштував Вит╕вський,

нин╕ Богоявленський госп╕таль, де з 1788 року по

травень 1790 р. були на руках мо╖х 16 тисяч хворих

в╕йськовослужбовц╕в, обезсилен╕ важкими хворобами.

╤з них вил╕кувано 13 824 ╕ залишилось на травень

1038 ос╕б. Я хворий, маю дружину ╕ двох малол╕тн╕х


102102

д╕тей. Прошу вас мене трудовлаштувати чи призначити

пенс╕ю..."


На той час Данило Самойлович був обраний членом

академ╕й Паризько╖, Марсельсько╖, Тулузько╖,

Д╕жонсько╖, Мангеймсько╖, Туринсько╖, Падуансько╖

та ╕нших - тринадцяти академ╕й, в т╕м числ╕ Рос╕йська

вважала за честь мати такого серед сво╖х ряд╕в.


Багато в╕к╕в людство боролося з неймов╕рним жахом

чуми. Лише в шостому стол╕тт╕, у часи В╕зант╕йсько╖

╕мпер╕╖, вона забрала понад сто м╕льйон╕в житт╕в,

м╕льйони й м╕льйони гинули в часи наступн╕. То

ж сказане знаменитим французом про сина черн╕г╕вського

священика "величний благод╕йник людства"

однаковою м╕рою справедливе для обох - одесита,

╓врея за нац╕ональн╕стю Володимира Хавк╕на ╕ укра╖нця

з Черн╕г╕вщини Данила Самойловича.


103


ЛИШ ПРАВДА

ЗОСТАНЕТЬСЯ


У сирому грудневому пов╕тр╕ пр╕ле ос╕нн╓ листя

пахло старим вином, ╕нколи з"являвся на хвильку прос╕яний

через др╕бне ситце дощик, але лише на хвильку,

бо засоромлено враз зникав - загуляла, забарилася

десь зима, ос╕нь же зовс╕м втомилася. Священик в

облаченн╕, готовий до служби Божо╖, довгенько стояв

б╕ля нового дубового хреста з табличкою, де значилося

╕м"я Пилипа Морачевського, священик таки змерз

в╕д ц╕╓╖ безпросв╕тно╖ сирост╕, аж обличчя син╕ло. Нарешт╕

почав п╕дходити ╕ п╕д"╖жджати люд, юрмилися ╕

вп╕вголоса гомон╕ли.


- А чого то священик так рано прийшов? - дивилися,

як з авто сходили знайом╕ ╕ незнайом╕ люди,

╕нш╕ священики, незнан╕ в ╖х сел╕ Шняк╕вц╕.

- То ж отець Васил╕й ╕з сус╕днього села Сальне...

В╕н ще ран╕ше казав, що не дозволить правити Ки╖вському

патр╕архату. Неканон╕чн╕, мовляв, священики,

╕ правлять не церковнослов"янською, а укра╖нською.

Отець Васил╕й з Московського патр╕архату...

- Дивн╕ д╕ла на св╕т╕ - Бог один, православ"я

одне, а х╕ба ж то г╕рше молитися р╕дною мовою? Та

ще й через п╕втора десятил╕ття з часу в╕дновлення незалежност╕

на Укра╖н╕?

...Пилип Морачевський ╕з забуття р╕дним кра╓м

повертався сво╖м ╕м"ям. На занехаяному цьому пустир╕

св╕тилася куполами колись церква, а на цвинтар╕

б╕ля не╖ ховали шанованих земляк╕в. В╕чний спок╕й в

╖х числ╕ тут знайшов ╕ Морачевський. Та в╕чним не судилося

бути цвинтарному спокою - прийшли рос╕йськ╕

б╕льшовики ╕, як колись татаро-монголи, церкву

знищили, а могили зр╕вняли з землею.


Сьогодн╕, п╕сля семи десятил╕ть чинг╕зханського

нашестя, нарешт╕ зд╕йнявся хрест над могилою першого

перекладача ╢вангел╕я укра╖нського мовою Пилипа

Морачевського.


Де, на яких шляхах, на яких дорогах запала в душу

мр╕я перекласти святе письмо? Навчаючи математи


Пилип

Морачевський


104104

ки в Сумах, де селянських д╕тей в пов╕тових школах

зрос╕йщували тупо, без вигадки й т╕н╕ сором"язливого

лукавства, вчителюючи в Луцьк╕й г╕мназ╕╖, де волинську

юнь по черз╕ то полон╕зували, то русиф╕кували,

а вона опиралася, як опира╓ться молоде дерево, яке

пригнули до земл╕, ще й ногою наступили, а воно однаково

випроста╓ться ╕ тягнутиме г╕лки вгору? Чи в

часи вчителювання у Кам"янц╕-Под╕льському, або

в Н╕жин╕? А може, нав╕ть ран╕ше, ще навчаючись в

Харк╕вському ун╕верситет╕, що вважався тод╕ "другими

Атенами"? Тут викладав Срезневський, Костомаров,

а ректором був Гулак-Артемовський.


Певно, вже н╕хто не знатиме. Т╕льки п╕сля к╕лькох

"в╕рноп╕дданих" в╕рш╕в з-п╕д пера поета Морачевського

виходитимуть рядки, в яких озиватиметься

б╕ль за св╕й край.


Чорна хмара в╕д заходу

Небо покрива╓...

Укра╖на плаче, тужить,

Що дол╕ не ма╓.


"Чумаки, або Укра╖на з 1768 року" - назве свою

романтичну поему автор. Тут в╕н далекий вже в╕д

╓лейного панег╕рицтва, звертаючись до ворог╕в:


О, чому вас гр╕м небесний


Не спалив, поганих,


Як ви мучили на св╕т╕


Наших предк╕в славних!


Заглиблений у чисте р╕чище мови народно╖, у ц╕

барвист╕ переливи гов╕рок, Пилип Морачевський почина╓

працювати над Словником укра╖нсько╖ мови.

Взявши за основу мовлення полтавц╕в, збагативши ╖╖

джерелами з Котляревського, Гулака-Артемовського,

з народно╖ поез╕╖, в╕н готу╓ об"╓мний рукопис ╕ зда╓

в 1853 роц╕ на розгляд у в╕дд╕лення рос╕йсько╖ мови ╕

словесност╕ ╕мператорсько╖ Академ╕╖ наук. Та пров╕дна

верства тод╕шньо╖ рос╕йсько╖ ╕нтел╕генц╕╖ до укра╖нсько╖

справи, до мови ╕ культури ставилася так, як

один з "володар╕в дум" Б╓л╕нський писав про Пантелеймона

Кул╕ша: "Одна скотина из хохлацьких либералов,

некто Кулиш (какая свинская фамилия!) напечатала

историю Малороссии".


...Кинув кам╕нь у воду, роз╕йшлися кола на глад╕


- ╕ згасли. Усе затихло. Здав Морачевський рукопис,


╓ запис при академ╕чн╕й ре╓страц╕╖, а в╕дпов╕д╕ так ╕ не

отримав.


Олександр Кониський, спудей Н╕жинського л╕цею,

зайшов якось до високого начальства Пилипа

Морачевського, ╕нспектора л╕цею князя Безбородька

╕ Н╕жинсько╖ м╕сько╖ г╕мназ╕╖. У гр╕зного ╕нспектора на

стол╕ лежав газетний в╕дбиток в╕рша "Великому царев╕

нашому", а поряд ╢вангел╕я латиною, н╕мецькою,

грецькою ╕ рукопис господаря дому укра╖нською.


- ╤ як же це так: "великий цар" ╕ укра╖нський переклад...

Ще Петро ╤ вел╕в: "Дабы особливого наречия

не было".

- Кесарю - кесареве, а Богов╕ - Боже, - преспок╕йно,

всм╕хнувшись лише очима, в╕дказав ╕нспектор,

що в╕дбирав при перев╕рках в спуде╖в укра╖нськ╕

книжки - в╕д себе ╕ в╕д них в╕двести б╕ду.

- А якщо цей кесар - "чудище Обло"?

- Огромно и лаяй, - в тон в╕дказав ╕нспектор.

- ╤ не т╕льки лаяй. Шевченка в заслання в одн╕ кра╖,

Гулака, Костомарова ╕ Кул╕ша - в ╕нш╕... Цар╕ приходять

╕ в╕дходять, а Святе письмо р╕дною мовою залиша╓ться.

- ╤ ви спод╕ва╓тесь, що ваш переклад колись видрукують?

- Все минеться, правда й добро зостанеться. Все

минеться, а Слово Боже зостанеться. Воно прийде

зрозум╕лим для нашого люду, хоч як╕ б на йому ставитимуть

загати. А вони, на жаль, будуть.

Куди в╕три дмуть, Пилип Морачевський знав в╕д

сановник╕в, в╕д чиновництва р╕зно╖ маст╕. Через три

роки по зак╕нченн╕ першого укра╖нського перекладу

╢вангел╕я Валу╓в напише сво╓ знамените: н╕яко╖

малорос╕йсько╖ мови не було, нема ╕ бути не може.

Введуть доплати рос╕йським урядникам, що працюють

в Укра╖н╕, Емський указ заборонить нав╕ть

ввезення укра╖нських книг та брошур, нав╕ть сл╕в

до п╕сенних нот; одночасно ж валу╓вським циркуляром

урядовцям заборонять носити широк╕ штани

та вишиван╕ сорочки... ╤сторики нарахують 173 заборони

укра╖нсько╖ мови.


╤ все ж по зак╕нченн╕ перекладу Морачевський

клопотатиме перед митрополитом ╤сидором: "Ус╕ма

мовами пропов╕дують Слово Боже: спов╕дувач╕


106106

Христа Спасителя мають Б╕бл╕ю сво╖ми мовами, а

Малорос╕я, мовою яко╖ розмовля╓ близько 12 м╕льйон╕в

православних християн, не ма╓ сво╓ю мовою

нав╕ть ╢вангел╕я... Висок╕ Божественн╕ ╕стини з ус╕╓ю

просто тою, ясн╕стю ╕ теплотою ╢вангельського вчення,

викладен╕ природною, ц╕лком зрозум╕лою кожному

мовою, з якою зливаються вс╕ ╕де╖ та уявлення народу,

осяяли б темний розум найясн╕шим спасенним

св╕тлом В╕ри та очистили б хистку моральн╕сть народу

набагато швидше, точн╕ше та глибше, н╕ж ус╕ науков╕

тлумачення..."


Лист, як крик ц╕лого народу, кочував у Синод, до

шефа жандармер╕╖, аж доки 14 жовтня 1860 року не

прийшла в╕дпов╕дь: "Перевод евангелий, сделанный

вами, или другим кем-либо, не может быть допущен

к печатанию".


Невтомний Морачевський не опуска╓ рук, через

два роки продовжу╓ "лупати скалу" ╕мперську. В╕н

зверта╓ться в Академ╕ю наук ╕з перекладами. В╕дд╕лення

рос╕йсько╖ мови ╕ словесност╕ 8 лютого 1862 року доруча╓

╤. Срезневському, О. Микитенку та О. Востокову

скласти об╜рунтовану записку про переклади ╢вангел╕я.

Академ╕я наук у сво╖х висновках да╓ високу оц╕нку

прац╕ Морачевського ╕ в богословському, ╕ в ф╕лолог╕чному

аспектах. В╕дд╕лення академ╕╖ ухвалю╓ просити в

Синоду дозв╕л на друкування. В╕дпов╕дь була однакова:

"печатанью не подлежит".


Але мав правоту Морачевський в розмов╕ з Олександром

Кониським - Правда й Добро зостанеться.

"Одна скотина из хохлацьких либералов, некто

Кулиш", себто Пантелеймон Кул╕ш, вже 1869 року в

льв╕вськ╕й газет╕ "Правда" друку╓ укра╖нський переклад

П"ятикнижжя Мойсея.


Лише через 45 рок╕в п╕сля завершення перекладу ╕

через 17 рок╕в п╕сля смерт╕ Морачевського ╢вангел╕╓

видрукують, щоправда, "забувши" ╕м"я перекладача.

╢вангел╕╓ видрукують ╕... незабаром вилучать.


...А люд на пустир за околицею Шняк╕вки все прибував,

п╕дходили ╕ з цього села, ╕ з довколишн╕х с╕л,

при╖хали з Н╕жина, з Ки╓ва... Люди вшановували

двохсотл╕ття Пилипа Морачевського з дня народження

╕ стол╕тн╕й юв╕лей перекладу святого Письма. Вже

й пора службу Божу починати, а б╕ля хреста священи


107

ки все ще про щось сперечаються, вже й начальство,

судячи з усього, до мови п╕дключилося...


- А що там д╕╓ться? - нерозум╕юче переш╕птувалися

люди. - Х╕ба на могилах вести суперечки?

- Отець Васил╕й начебто каже, що у прибулих

священик╕в неканон╕чн╕ тексти молитов...

- Певне, не зна╓, що московський Синод переклад

Морачевського схвалив ще стол╕ття тому.

- Та то пол╕тика швидше... Не дарма ж в╕дома

московська правозахисниця сказала, що в рос╕йських

священик╕в п╕д кожною рясою мундир КДБ.

- Та й КДБ вже щезло...

- А мундири до д╕рок доношують.

- Немислимо: ╕ дос╕ духовн╕ особи та пол╕тики

вдають, що укра╖нсько╖ мови не ╕сну╓, що нею не

можна звертатися до Бога...

- Наче в часи Пилипа Морачевського, а не в грудн╕

2006 року...

- Тим паче, що ╢вангел╕╓ Морачевського добре

знане православними в Польщ╕, видавалося в Канад╕,

в Сполучених Штатах, у Пенс╕льванському ун╕верситет╕...

- Т╕льки ми забува╓мо сво╖ пракорен╕...

Врешт╕ отець Васил╕й почав службу Божу, а завершив

╖╖ хор Вс╕хсвятського храму Н╕жина. Молитви й

духовн╕ п╕сн╕ вперше за в╕ки р╕дною мовою зн╕малися

над громадою, набирали сили; сире небо св╕тл╕ло,

а пов╕тря ставало дзв╕нким чи то в╕д крил птах╕в, що

прол╕тали у п╕днебесс╕, чи ожив незнищенний подзв╕н

з дзв╕ниц╕ закатовано╖ церкви. В тому подзв╕нн╕

чувся ╕ б╕ль минувшини, ╕ тенд╕тна й хистка, але св╕тла

над╕я прийдешнього.


108108

Михайло Васильович

Остроградський


"У МОСКАЛ╤В НЕ ХОЧУ

ПОМИРАТИ..."


В╕н помирав при повн╕й пам"ят╕. Б╕ль поволеньки,

хвилями, що затухають, полишав його огрядне т╕ло,

╕ воно ставало зовс╕м невагомим та необтяжливим.

Зате думки набували ч╕ткост╕ ╕ прозорост╕ - наче

джерело на околиц╕ р╕дно╖ Пашен╕вки, де б"╓ невтомна

вода, струменить ╕ перелива╓ться, але кр╕зь не╖ видно

на дн╕ кожен кам╕нчик ╕ нав╕ть п╕щинку. "Кажуть про

холод могили та смерть ╕з щербатою косою, - промайнула

думка. - Неправда, навпаки, тепло ╕ св╕тло,

а за спиною чату╓, угадуючи кожен м╕й порух, такий

великодушний ╕ милосердний отець ╤саченко - його

й отцем н╕яково називати, бо в сини годиться"...


- Отче, причаст╕ть ╕ спов╕дайте, - прошепот╕в

пересохлими вустами Остроградський.

- Михайле Васильовичу, - з нотками докору,

розтягуючи слова, озвався священик, - спов╕дь ╕

причастя християнинов╕ н╕коли не завадять, але ви не

про те дума╓те, вам лише ш╕стдесят перший, ще жити

╕ жити... Вас чекають студенти ╕ весь науковий Петербург.

Та й х╕ба т╕льки вони?

Остроградський лиш мовчки крутнув головою ╕

легка посм╕шка на мить промайнула ╕ згасла на бл╕дому

обличч╕.


- Я ж казав, де помиратиму, - знову прошепот╕в

знесилений голос.

"Мабуть, таки в╕дчува╓, - легенький холод узявся

спиною ╤саченка, - справд╕ казав". В╕н пригадав, як

Остроградський ╕з гуртом друз╕в при╖жджав до м╕стечка

Говтва, як замилувався його околицею. ╤ н╕ з

сього, н╕ з того додав:


- Я помру у себе, а в москал╕в не хочу помирати,

так поховайте мене там, - кивнув головою Михайло

Васильович у б╕к Говтви, - щоб мен╕ було видно ╕ Пашенку,

╕ Довге, ╕ Глибоке.

"Р╕дко душа в таких випадках помиля╓ться", - ╕з

сумом подумав священик ╕ приступив до причастя та

спов╕д╕.


У недавно могутньому т╕л╕ академ╕ка сила вичах


109Михайло Васильович

Остроградський

ла, як вичаха╓ вогонь у покинутому багатт╕ - дмухне

в╕тер, оживуть ╕ зажевр╕ють жарини, а стишиться той

в╕тер, то жарини враз вкриються с╕рим попелом; Остроградський

говорив нап╕впошепки, ╕з задишкою,

деяк╕ слова спов╕д╕ священик швидше вгадував за порухом

вуст. ╤саченко дивувався, ╕нколи нав╕ть стримував

себе, аби не розсм╕ятися, у якому житт╓вому

др╕б"язку Остроградський вважав св╕й гр╕х.


- Я не мав права на грош╕ Огюста Кош╕, йому самому

╖х бракувало...

- Поб╕йтеся Бога, Михайле Васильовичу, цей

видатний французький вчений пом╕г вам в╕д добро╖

душ╕, де ж тут ваша вина?..

╤саченко знав, що непоко╖ть Остроградського.

П╕сля Харк╕вського ун╕верситету той по╖хав до Парижа,

вчився сумл╕нно, та в╕д безгрош╕в"я втрапив у

боргову тюрму Кл╕ш╕. Отут, можливо, лукавив академ╕к,

коли гонорово опов╕дав друзям, що свою знамениту

працю "Мемуари про поширення хвиль у цил╕ндричному

басейн╕" в╕н написав, спостер╕гаючи кр╕зь

╜рати за хвилями, ╕ над╕слав рукопис Огюсту Кош╕.

Принаймн╕ французький учений дуже високо оц╕нив

роботу укра╖нця у рекомендац╕╖ Паризьк╕й академ╕╖,

академ╕я под╕ляла ту оц╕нку, надрукувавши рукопис в

академ╕чному виданн╕ "Memoires des savants etrangers

a I"Academie". А Огюст Кош╕ справд╕ викупив талановитого

науковця.


- До студент╕в я ставився таки жорстоко, когось

нав╕ть назвав м╕днолобим, - шерхот╕ли вуста.

- Проща╓ться вам цей гр╕х, бо ви хот╕ли добра ╖м,

виховали, зрештою, ц╕лу наукову школу, - говорив

священик.

╤ говорив це щиро. В╕д друз╕в Михайла Васильовича

в╕н знав, що в наукових колах утвердилися

"р╕вняння Остроградського", "метод Остроградського

", "формула Остроградського-Гауса", "принцип

Остроградського - Гам╕льтона". ╤саченко не м╕г

т╕льки знати, що 2001 р╕к ЮНЕСКО оголосить роком

Михайла Остроградського. Зате про "м╕днолобих"

чував, чував...


На показовий екзамен з ╕нтегрального обчислення

прийшов його колишн╕й учень, ╕мператор Олександр


110110

╤, а також в╕йськовий м╕н╕стр, м╕н╕стр народно╖ осв╕ти,

кер╕вники ╕нших навчальних заклад╕в. Та от б╕да,

до дошки викликали, як на зло, кадета, що зовс╕м не

був готовий до екзамену. Проте юнак не розгубився,

почав жваво писати на дошц╕ математичн╕ формули,

як╕ насправд╕ були ц╕лковитою дурницею, та так само

коментувати ╖х, безтолково ╕ невпопад. ╤мператор,

який завдяки Остроградському довол╕ непогано знав

математику, тим часом забалакався з╕ сво╖м ад"ютантом

Ростовцевим. Михайло Васильович т╕льки стиснув

зуби, бо почувався, як ╕ вс╕ в аудитор╕╖, мов на

порохов╕й бочц╕. Тим часом кадет добалакав сво╖ н╕сен╕тниц╕

до к╕нця ╕ витер дошку. ╤мператор, що якраз

завершив розмову, повагом прор╕к:


- Якщо професор Остроградський не зробив зауваження,

то кадет заслугову╓ найвищо╖ оц╕нки.

Уже згодом, зустр╕вши кадета-щасливця, Михайло

Васильович не стримався:


- Ви будете особливим оф╕цером. В бою вас н╕коли

не поранять у лоб, бо в╕н у вас м╕дний.

Беззаперечний авторитет професора Остроградського

╜рунтувався в очах ╕мператора не лише на особистому

учн╕вському досв╕д╕. Викладач Колег╕╖ Генр╕ IV

в Париж╕, професор Петербурзького ун╕верситету ╕

Морського кадетського корпусу, Михайло Васильович

Остроградський був членом Римсько╖, Петербурзько╖,

Паризько╖ ╕ Туринсько╖ академ╕╖ наук. А ще

повагу Остроградський здобував звичайною людською

доброзичлив╕стю, веселим характером. Тарас

Шевченко, п╕сля повернення ╕з заслання, запише в

сво╓му "Щоденнику": "Великий математик прийняв

мене з розпростертими об╕ймами, як земляка ╕ як свого

с╕м"янина, який надовго кудись в╕д"╖жджав. Спасиб╕

йому". Одруженого з н╕мкенею, Остроградського в

Академ╕╖ наук вважала сво╖м ╕ чисельна тод╕ "н╕мецька

парт╕я", ╕ рос╕йський гурт. Проте це не завадило

академ╕ков╕ Никитенку в кв╕тн╕ 1855 року залишити в

сво╓му нотатнику такий запис: "Остроградский прикидывался

ужасным русофилом, но в сущности это

хитрый хохол, который втихомолку подсмеивается и

над немцами, и над русскими".


...Останн╕ слова священик швидше прочитав за

порухом вуст, н╕ж почув:


111

- А найб╕льший м╕й гр╕х - то ате╖зм у молод╕

л╕та...

- Проща╓ться вам, бо ви прийшли до Бога, знайшли

силу подолати гординю людську.

Долати гординю справд╕ було непросто - в т╕ роки

ате╖зм, як пошесть, охопив значну частину петербурзьких

науковц╕в. Смерть матер╕ потрясла Михайла

Васильовича, в╕н став глибоко в╕руючою людиною,

п╕дсм╕ювання ж ╕ глузування з його в╕ри не вважав

нав╕ть вартими уваги.


В╕дчуваючи, як життя покида╓ його, Остроградський

ще встиг покласти на себе хресне знамення - ╕

рука впала безсило. Священик пов╕льно пров╕в долонею

по обличч╕, закриваючи оч╕ пок╕йников╕.


Юв╕лейна монета

"Михайло

Остроградський"


112112

Василь Васильович

Капн╕ст


ТАБАКЕРКА

ВАСИЛЯ КАПН╤СТА


В╕н переходив площу перед будинком м╕н╕стра так,

як ╕дуть по льоду - ступн╕ перш пробували, чи не затонкий

той л╕д, чи в будь-яку хвильку може тр╕снути ╕

заломитися, т╕ло напружувалося ╕ тужав╕ло, готове до

негадано╖ неспод╕ванки. Василь Капн╕ст, надв╕рний

радник Рос╕йсько╖ ╕мпер╕╖, в недавньому маршал Ки╖всько╖

губерн╕╖, йшов на пота╓мну зустр╕ч з ворогом

╕мпер╕╖, прусським державним ╕ каб╕нет-м╕н╕стром

графом Герцбергом. Лише на сх╕дцях будинку, ховаючи

все ще голову в ком╕р, Капн╕ст ╕з полегшенням

видихнув, бо, видавалося, таки уникнув очей всюдисущих

рос╕йських нишпорок.


У завше холодному, льодяному погляд╕ графа

цього разу промайнула звичайн╕с╕нька людська ц╕кав╕сть:

який би то вовк здох у загадковому рос╕йському

л╕с╕, що такий високий царський вельможа набився

на пота╓мну зустр╕ч. Хоча про дещо каб╕нет-м╕н╕стр,

зв╕сно, здогадувався. Недавно в╕н отримав французькою

мовою листа з досить неспод╕ваним зм╕стом. Тим

паче, що лист був без п╕дпису.


"Благаю Вашу Ексцеленц╕ю вибачити мою в╕льн╕сть,

що з нею звертаюся до Вас. Вельми важлива

державна справа, що привели мене з далеко╖ кра╖ни

до Вашо╖ Ексцеленц╕╖, вимага╓ швидкого р╕шення ╕

найб╕льшо╖ та╓мниц╕. Отже, насм╕люся благати Вас

дати мен╕ окрему ауд╕╓нц╕ю: моя м╕с╕я така, що ╖╖ можна

дов╕рити лише Ваш╕й Ексцеленц╕╖".


Василь Капн╕ст в╕дразу перейшов до справи, як

т╕льки представився. У затишному каб╕нет╕, недоступному

чужому вухов╕ та лихому оку, в╕н вже почувався

у безпец╕.


- Я над╕сланий сво╖ми земляками, - говорив на

прийом╕ в╕дв╕дувач з далеко╖ Укра╖ни, - як╕ доведен╕

до крайнього розпачу тиран╕╓ю рос╕йського уряду,

зокрема, князя Потьомк╕на, хот╕ли б знати, чи можуть

вони у раз╕ в╕йни Прусс╕╖ з Рос╕╓ю розраховувати на

протекц╕ю прусського короля, коли спробують ски


нути рос╕йське ярмо. У В╕йська Запор╕зького в╕д╕бран╕

його споконв╕чн╕ прив╕ле╖, все п╕шло п╕д стопу рос╕ян,

то ж люд укра╖нський вол╕в би в╕дновити давню

козацьку конституц╕ю.


Оч╕ графа знов охололи, дихали тим самим льодом,

а в думц╕ з боку на б╕к переверталися вагання: а чи

не ╓ цей царський вельможа просто п╕д╕сланий, аби

вив╕дати берл╕нський ╜рунт? Ут╕м, великий житт╓вий

досв╕д, т╕ роки, що вже шелест╕ли ос╕нн╕м листям за

спиною, розв╕ювали сумн╕ви. Але в╕н не м╕г ╕ не мав

права за короля вир╕шувати одноос╕бно под╕бне д╕ло.


- В╕йна Прусс╕╖ з Рос╕╓ю не ╓ ще доконаним фактом,

- по довг╕й мовчанц╕, аж надто задовг╕й та нудно

тягуч╕й, нав╕ть для такого випадку, - в╕дказав граф.

- Гадаю також, що в раз╕ в╕йни головно в╕д самих

укра╖нц╕в залежатиме, як ╖х бачитиме ╕ як поставиться

до них Прусс╕я ╕ його величн╕сть король Фр╕др╕хВ╕льгельм

╤╤.

На пос╕ченому л╕тами обличч╕ каб╕нет-м╕н╕стра не

ворушилася н╕ одна зморшка, завше вр╕вноважений ╕

несп╕шний граф, а хоч би гармата випалила поряд, в╕дпов╕дав

ухильно ще й з ╕ншо╖, т╕льки йому знано╖ причини.

Придворн╕ ╕нтригани зробили все, аби пос╕яти

недов╕ру короля до недавнього фаворита графа Герцберга.

╤ н╕кому в╕н не м╕г сказати також, що прусський

король ма╓ пота╓мно досить т╕сн╕ стосунки з рос╕йським

престолонасл╕дником, великим князем Павлом,

з яким пов"язаний ще й перебуванням у масонств╕.


- Я сп╕вчуваю природному потягу до вол╕ козацького

народу, але королем у ц╕й кра╖н╕ ╕нша людина, -

сказав на завершення граф Герцберг. - ╤ я негайно

буду допов╕дати про нашу розмову його величност╕

Фр╕др╕ху-В╕льгельму ╤╤.

- Я не зможу вдруге зустр╕тися з Вами, - додав

до сказаного Капн╕ст. - Надто великий ризик. Якщо

мене пом╕тять рос╕йськ╕ нишпорки, то в кращому

випадку ще одна яма в п╕двалах Соловецького монастиря

для мене знайдеться - поряд з ямою генерал-

лейтенанта ╕ кавалера найвищого ордена ╕мпер╕╖,

останнього кошового отамана Калнишевського. Тому

в раз╕ продовження переговор╕в проситиму прийняти

зам╕сть мене мого р╕дного брата. До слова, таку ж

спрагу свободи ма╓ люд Польщ╕.


114114

Граф Герцберг похилив голову в легкому поклон╕,

який однаково можна було б розц╕нити ╕ як мовчазну

згоду щодо прагнень польського люду, ╕ як знак прощання.

Бо польськ╕ пота╓мн╕ прагнення ╕ так йому

були в╕дом╕ - ще в червн╕ 1790 року галицький польський

делегат Морський в╕дверто говорив Герцбергу,

що нема чого боятися Рос╕╖: "Не т╕льки в Польщ╕, а й

на Укра╖н╕ ненавидять москал╕в".


Василь Капн╕ст не переб╕льшував ╕з приводу гарантовано╖

ями в Соловецькому монастир╕ у раз╕

доносу в Петербург - жодна душа, нав╕ть р╕дня, не

знали про його зустр╕ч ╕з прусським м╕н╕стром. Лише

через низку рок╕в в╕н розпов╕сть про перемовини в╕рному

другов╕ Василев╕ Томар╕, з яким так давно не бачилися.


- ╤ чим же завершилася твоя балачка з прусаком?

- на обв╕треному морським в╕тром, дещо з грубуватими

рисами, обличч╕ Томари з"явилася подоба ╕рон╕чно╖

посм╕шки. - М╕н╕стр поб╕г, спотикаючись, допов╕дати

королю?

- Василю, брате, - ковтнув г╕ркоту Капн╕ст. -

Укра╖на ╖м ус╕м в ╢вроп╕ так болить, як мен╕ дощ над

Стамбулом. Та й диву нема - кожному своя сорочка

ближча до т╕ла. Тим б╕льше, Фр╕др╕х-В╕льгельм

тихенько шаруд╕в п╕д килимом через посередник╕в

про можливий переворот на користь престолонасл╕дника...


- Гр╕м ╖х побий, н╕хто нас не поряту╓, окр╕м

як сам╕ не виймемо шаблю, - буркнув Томара, та

поступово похмуре ╕ грубо тесане його лице попливло

в усм╕шц╕, широк╕й ╕ як╕йсь дитинно-невинн╕й.

- Ну й картинка була, хоч Боровику малюй:

надв╕рний радник ╕мпер╕╖, недавн╕й губерн╕альний

маршал, та ще й член Рос╕йсько╖ академ╕╖, знаний

рос╕йський поет розс╕вся з прусським обер-урядовцем

╕ розсусолю╓, як би в╕дшматувати Укра╖ну

в╕д то╖ ж ╕мпер╕╖.

- В╕д такого ж чую, - ╕ соб╕ в╕дсварився Капн╕ст.

- Командувач рос╕йського флоту в Середземному

мор╕, що зробить з ╕мператорського благословення,

певне, куди крут╕шу кар"╓ру - ╕ водночас щирий

учень в╕льнолюбного Сковороди, готовий вже вихопити

шаблюку супроти московита.


Томара знову спохмурн╕в при згадц╕ про Сковороду,

в╕н написав сво╓му вчителев╕ листа, але в╕дпов╕д╕

все ще нема╓ за тривалий час.


"Люб"язний м╕й учителю, Григор╕й Савич!.. Чи

згада╓ш ти, поштивий друг м╕й, твого Василя, за зовн╕шн╕стю

може й не нещасного, але внутр╕шньо такого,

що б╕льш потребу╓ в порад╕, н╕ж коли був з тобою.

О, якби Господь умовив тебе пожити з╕ мною! Як би б

ти мене один раз вислухав, д╕знався, то б не ут╕шився

сво╖м вихованцем. Чи даремно я на тебе спод╕ваюся?

Якщо н╕, послугуйся й в╕дпиши до мене. Яким чином

м╕г би я тебе побачити, палко любимий м╕й Сковорода?

Прощай ╕ не пожалкуй ще один раз у житт╕ вид╕лити

крихту твого часу й спокою давньому учню тво╓му

Василев╕ Томар╕".


Василь Томара не лукавив, коли писав Сковород╕

"як би б ти мене один раз вислухав, д╕знався, то б не

ут╕шився сво╖м вихованцем"... Його мучила особиста

╕мперська служба, а ╕ншо╖ ж не було, що геть не в"язалося

╕з поглядами Сковороди, з╕ власними поглядами

на долю р╕дного краю.


- Знаю, знаю, про що ти дума╓ш, - немов зазирнув

у його душу Капн╕ст. - Краще шаблюку вийняти...

Ось варшав"яни вийняли шабл╕, б╕лоруси повстали

╕ що ж... Суворовськ╕ виродки вистр╕ляли мирний

люд Кобрина ╕ Малорити, кров"ю залили Варшаву, на

рос╕йський багнетах по вулицях ╖╖ носили польських

немовлят, а мертвих для остраху заборонили ховати.

Вояк ╕з д╕тьми ╕ ж╕нками Суворов за це отримав жезл

з д╕амантами та тисяч╕ кр╕посних. До цього наш край

хочеш п╕дштовхнути?

- А що, брате-товаришу, краще шмаркл╕ жувати?

Та дивитися, як ця Катерина, люд ╕ землю нашу вигублюватиме?

Вона ж кума, до реч╕, твоя, дитину хрестила.

Ще й табакерку, подейкують, подарувала десь

рубл╕в п╕д тисячу...

- П╕дн╕май вище, казали 1110 рубл╕в... Та вдавилася

б краще нею та курва.

- Що курва, то курва. Придворн╕ на вухах - граф

Шереметь╓в, обер-камергер ╕ найзнатн╕ший вельможа

на конячц╕ поряд скаче, а черговий жеребець-коханець

розс╕вся в карет╕ ╕мператриц╕. А що вже грошей

роздала тим жеребцям... Орлов отримав сперш


116116

150 000 рубл╕в, а пот╕м ще 100 000 на буд╕вництво палацу.

Коли ж згадала, мало не забувши, що об╕цяла 4000

душ кр╕посних, то розщедрилася аж на 6000 душ...


- Добра плата за вбивство власного чолов╕ка.

- Та й це ще не все. Зорич за р╕к отримав ма╓ток

у Польщ╕ за п╕вм╕льйона рубл╕в, а на додачу ще й коштовностей

на дв╕ст╕ тисяч.

- Чував ╕ я, особливо за Потьомк╕на. В 1783 роц╕

Катерина дала йому 100 000 рубл╕в, аби збудував палац,

пот╕м купила у нього за к╕лька м╕льйон╕в, а тод╕ ж

йому ╕ подарувала. Оце гендель у л╕жку.

- Т╕льки той гендель не за сво╖, а за чуж╕ кривав╕

мозол╕. Податки так хитро побудували, що вони в Б╕лорус╕╖

╕ в Укра╖н╕ вп"ятеро вищ╕ рос╕йських...

- Зна╓ш, Василю, - об╕рвав товариша Капн╕ст. -

Якби я так не прив"язався душею до р╕дно╖ мен╕ Обух╕вки,

кинув би все, по╖хав би шукати вол╕ в Америц╕.


Капн╕ст не лукавив. В╕н справд╕ був щиро закоханий

в Обух╕вку, в поля ╕ луки округи з ╖╖ неповторними

кра╓видами. "Сказать Вамъ мое житье-бытье, -

писав в╕н Держав╕ну 20 липня 1786 року. - Вот оно:

душевно отстал я отъ всяких великосветских замыслов.

Съиспиваю свое истинное щаст╕е въ уединении,

в содружестве Сашеньки, въ воспитании детей, въ

созерцании прекраснейшей девственной природы,

лелеющей обитель мою, въ погружении себя иногда

в недра души моей и в воспарении оттуда иногда к

Источнику ея и всея твари".


- ╤ що ж, схова╓мо голову в п╕сок, немов той страус,

╕ чекатимемо доки визволить нас прусак чи хто ╕нший?

Так не посп╕ша╓ щось той прусак...

- Н╕, Василю, - крутнув головою Капн╕ст, мов

вельми ком╕р в"╖вся йому в шию. - Стиснемо зуби ╕

чекатимемо свого часу. Як не при нас, то при внуках

чи правнуках, але в╕н настане. А зараз служ╕мо ╕мпер╕╖,

та не забуваймо при цьому просувати св╕й люд

якомога вище в придворних колах, в арм╕╖, у губернськ╕

служив╕. Я, до слова, багато завинив перед Богом,

та маю спод╕вання, що хоч за одне д╕ло Всевишн╕й

простить мен╕ дещицю. Був тут хлопчак один, Володя

Боровик, правда, тепер ╕мену╓ться гонорово Боровиковським.

Малював в╕н на р╕дк╕сть, такий талан дарував

Отець... Малював хлопець абищо, потьомк╕нськ╕


117

села, як про╖жджала тут Ангельт-Катерина, ╕ пропав

би талан. Та я взяв гр╕х на себе, порадив, як розписати

собор у Кременчуц╕ - Петро ╤ оре, Катерина с╕╓, а

внуки Олександр ╕ Костянтин боронують. Побачила

цариця, сподобалося:


- А подати сюди цього художника!

Тепер талант його не пропаде, не п╕дуть у безв╕сть

картини, портрети й ╕нш╕ роботи, через стол╕ття залишаться

для людей. А нащадки, як не будуть зовс╕м

дурн╕, то вже якось розберуться - укра╖нська душа

то чи якесь перекотиполе.


Обо╓ змовкли, кожен надовго задумався про сво╓,

╕ першим озвався Капн╕ст.


- А табакерки пан╕ Ангальт, за яку ти глузував ╕з

мене, я все ж не викину. ╤ не тому, що дорога вона, а

тому, що таким вигадливим в╕зерунком оздоблена, вис╕ченим

на метал╕, ще й покритим зверху черню. А головне,

що то наш╕ майстри робили...


118118

Дмитро

Степанович

Бортнянський


ОСТАНН╤Й

КОНЦЕРТ МАЕСТРО


Вони входили по одному, входили тихо, мов крадучись,

так╕ р╕зн╕ характером та обличчям ╕ водночас

чимось м╕ж собою схож╕ - такими схожими ╕ несхожими

бувають лиш д╕ти. Дмитро Степанович, утопаючи

в глибокому кр╕сл╕, мовчки вглядався у лиця сво╖х

хорист╕в, що давно стали р╕дними, нав╕ть не д╕тьми,

а швидше внучатами. В╕н запросив ╖х сьогодн╕ до себе

додому. Якийсь холод останн╕ми днями вистуджував

немолоде його й хворе т╕ло, в╕н марне кутався в кр╕сл╕,

згортаючись по-дитячому у клубочок, думав уже

наказати топити грубки, хоч надвор╕ стояв лиш вересень.

Видавалося, йому аж потепл╕ло у вихололих грудях,

коли вишикувалися кращ╕ сп╕ваки Петербурзько╖

хорово╖ придворно╖ капели ╕ вп╕вголоса засп╕вали

улюблене його "Вскую прискорбна еси душа".


Йому стало тепло ╕ добре, десь д╕валися стеля ╕

ст╕ни, молитовна мелод╕я виходила на розлогий обшир,

голубий ╕ безмежний; та мелод╕я не визнавала

похмуро╖ осен╕, що надвор╕ с╕яла занудною мжичкою,

прикле╖вши до в╕конного скла пожовклий змарн╕лий

тополиний листок - вона дужчала, наростала, вертала

силу в нем╕чне ╕ збол╕ле т╕ло, вертала в далеку

молод╕сть ╕тал╕йських музичних зал╕в, ба нав╕ть дал╕,

в сонячне дитинство Глух╕всько╖ сп╕вочо╖ школи, засновано╖

ще гетьманом Данилом Апостолом ╕ перетвореним

гетьманом Кирилом Розумовським у музичну

капелу.


Дмитро Степанович мав ус╕ п╕дстави т╕шитися ╕

гордитися придворною капелою, бо таки то в╕н вирятував

свого часу ╖╖, здавалося, в╕д неминучо╖ погибел╕,

в╕н ростив ╕ плекав, як сад╕вник молоде та тенд╕тне

дерево, на якому зам╕сть твердо╖ ╕ зашкарубло╖ кори

лиш тоненька, ще зелена шк╕рочка.


Тривожною була межа 1796 ╕ 1797 рок╕в. Новий ╕мператор

Павло ╤ круто узявся наводити сво╖ порядки.

З дитинства нервовий ╕ запальний, в╕н запроваджував

скр╕зь жорстку дисципл╕ну, не рахуючись у сво╖х


д╕ях н╕ з чим. З-за кордону негайно було заборонено

ввезення книг аж до нот, скорочувався оф╕церський

склад гвард╕╖, що побоявся б зробити будь-який ╕нший

╕мператор, сувора повсюдна економ╕я вимагалася

беззастережно, нав╕ть встановлювався час, коли в

дом╕вках належало гасити вогн╕. П╕д гарячу руку йому

втрапила ╕ придворна хорова капела - ╕мператор наказав

скоротити ╖╖ вчетверо, що означало б к╕нець капели

чи зведення ╖╖ до аматорського гуртка.


Аж тут сталося неоч╕куване. Недавно призначений

кер╕вник капели Дмитро Бортнянський пише листа

гр╕зному ╕мператоров╕, в якому заперечу╓ царев╕ й

об╜рунтову╓ необх╕дн╕сть збереження колективу.


- Сиб╕р його жде, - шепталися про Бортнянського

придворн╕.

- Якщо не г╕рше...

В╕д нового царя можна було чекати усього. Неймов╕рним

шоком стали похорони його р╕дно╖ матер╕,

╕мператриц╕ Катерини ╤╤. Вона померла неспод╕вано

6 листопада 1796 року ╕ ще майже м╕сяць лежала в

трун╕ не похована. Тим часом новий ╕мператор посила╓

сп╕шних г╕нц╕в у Москву, ╕ з Успенського собору

Кремля привозять вс╕ царськ╕ регал╕╖ на в╕нчання.

Син, як ╕ б╕льш╕сть в Рос╕╖, знав, що то мат╕р убила

батька, ╕мператора Петра ╤╤╤. 18 листопада на цвинтар╕

Олександро-Невсько╖ Лаври розкопують могилу

Петра ╤╤╤, кост╕ складають в нову труну ╕ ставлять ╖╖

в монастирському собор╕. На череп мерця в урочист╕й

обстановц╕, п╕д духовн╕ п╕снесп╕ви, поклада╓ться

╕мператорська корона - Петра ╤╤╤ убив материн коханець

╕з друзями, ще коли батько нав╕ть не встиг коронуватися.

То ж у цьому Павло ╤ вбачав в╕дновлення

╕сторично╖ справедливост╕.


А вже 5 грудня 1796 року ╖х ховали разом - батька

╕ мат╕р, вбивцю ╕ жертву. Труни з мерцями були перевезен╕

до Зимового палацу, де й зустр╕лися колишн╕й

чолов╕к ╕ ж╕нка б╕льше н╕ж через три десятил╕ття...


Дмитро Бортнянський до ц╕╓╖ под╕╖ написав спец╕ально

"Панахиду".


Над домовинами двох ╕мператор╕в, над принишклим

придворним натовпом, у якого в╕д жаху гусячою

ставала шк╕ра ╕ крижаною кров, зн╕малися голоси

капели, слова заупок╕йно╖ прощально╖ молитви.


120120

В╕д тисяч св╕чок обличчя придворних видавалися неприродно

бл╕д╕ й жовтав╕, як у мерц╕в, в╕дблиски ж золота

╕ д╕амант╕в вельмож будили думки не про славу й

багатство, х╕ба лише про марноту ╕ су╓тн╕сть сущого.


Голоси капели, хай ╕ не на всю м╕ць, зн╕мались у

вись величезного залу, виповнювали прост╕р, д╕ставалися

найменшого закутка, звучало, здавалося, нав╕ть

пов╕тря ╕ ст╕ни: то було молитвою-п╕снесп╕вом, що

нагадував кожному про однаков╕сть ╕ р╕вн╕сть перед

Творцем, про неминуч╕сть в╕дпов╕дальност╕ за сво╖

д╕яння, бо й через три десятил╕ття доведеться зустр╕тися

з уб╕╓нним, що вийде з п╕тьми могили ╕ ляже в

домовин╕ поруч, то було молитвою-благанням прощення

╕ покаяння.


Такого потряс╕ння царський дв╕р не знав ще н╕коли.


То ж коли Дмитро Бортнянський написав свого

листа ╕мператоров╕ Павлу, той не насм╕лився заперечити.

Придворна хорова капела була збережена.


...В останн╕ дн╕ Дмитров╕ Степановичу стало зовс╕м

зле, його лихоманило ╕ в╕н не м╕г ходити уже на

репетиц╕╖ капели. З-пом╕ж роздум╕в про пережите,

про таке трудне й клоп╕тке сво╓ життя йому спало на

думку запросити хорист╕в до себе додому, зрештою,

не т╕льки прийшло на думку, йому захот╕лося цього

конче, як спраглому ╕ зневодненому т╕лов╕ хочеться

бодай ковток холодно╖ води. ╤ його хористи в╕дразу

ж прийшли, ╕ ось вже звучить "Вскую прискорбна

еси душе моя"...


А життя в Дмитра Степановича Бортнянського видалося

справд╕ непростим, щедрим на неблизьк╕ дороги,

сповнювалося прикрощами ╕ рад╕стю творчих

удач, як╕ несп╕вм╕рн╕ з будь-якими су╓тними благами.


Батько його постачав продуктами, одягом ╕ вс╕м

необх╕дним гетьманський дв╕р Кирила Розумовського,

вважався шанованим громадянином Глухова, тод╕шньо╖

столиц╕ Укра╖ни, тож невипадково йому гетьманським

указом присво╖ли в╕йськове звання ╕ внесли

в "список козацький" глух╕всько╖ сотн╕.


Бачилася Степанов╕ Бортнянському для сина в╕йськова

кар"╓ра, та доля розсудила ╕накше. Навчання

в сп╕воч╕й школ╕, пот╕м у гетьманськ╕й капел╕ - у

гетьманському театр╕ сп╕вали в╕дом╕ майстри. В цьому

театр╕ була оперна, балетна ╕ драматична трупи,


ставився Шексп╕р, Моль╓р, укра╖нськ╕ автори, прекрасний

оркестр складався з укра╖нських та ╕тал╕йських

музик. Дуже швидко виявили у молодого

Дмитра неабияк╕ зд╕бност╕ - його чистий ╕ сильний

дискант був р╕дк╕стю. У чергову по╖здку в Петербург

Розумовський забира╓ з собою Дмитра в ╕мператорську

придворну капелу.


Майбутн╕й талант Дмитра заприм╕тив небавом тод╕шн╕й

кер╕вник ╕мператорсько╖ капели, земляк, м╕ж

╕ншим, з черн╕г╕всько╖ Сосниц╕ родом, вихованець Ки╓во-

Могилянсько╖ академ╕╖ Марко П╕вторацький (це

його внучц╕ Анн╕ Керн присвятить Пушк╕н "Я помню

чудное мгновенье..."). Дмитро сп╕ва╓ в придворному

хор╕, п╕д час церковних служб, словом, життя в семил╕тньо╖

дитини досить напружене. Чого вартий випадок,

що стався ╕з хлопцем п╕д час Пасхально╖ служби.

Дмитро сп╕вав на правому крилос╕, в╕н вже виконував

окрем╕ сольн╕ парт╕╖, а як служба наближалася до к╕нця,

в нього була там тривала пауза. Втомлений хлопчак

не витримав ╕... задр╕мав. А як настала його черга

вступати, то негадана заминка налякала неабияк ус╕х


- на заминку звернула увагу ╕мператриця ╢лизавета,

що була присутня на богослуж╕нн╕.

- Не буд╕ть, в╕днес╕ть краще до мене в поко╖, -

посм╕ялася лише з дитячо╖ пригоди ╢лизавета, знявши

страх з усього напудженого хору.


Як в╕дсп╕вував Дмитро Степанович з╕ сво╓ю капелою

Петра ╤╤╤, то був у нього жаль до пок╕йника не

т╕льки як до невинно уб╕╓нного. За недовге сво╓ правл╕ння

Петро видав низку указ╕в, зг╕дно з одним з яких

перспективну молодь треба було навчати за кордоном,

╕ указ продовжував д╕яти також п╕сля його смерт╕. То

ж за цим указом, за рекомендац╕╓ю ╕мператорського

маестро Бальдасаре Галупп╕, Дмитро Бортнянський з╕

ще одним юним земляком Максимом Березовським

в╕дправля╓ться у далеку Венец╕ю.


То були прекрасн╕ роки, роки навчання ╕ творчого

розкв╕ту, коли талант набував сили, як дерево, що

ранньо╖ весни, щойно розмерзнеться ╜рунт, почина╓

набирати соки земл╕, аби за одну н╕ч викинути юнозелене

листя та нерозкрит╕ ще пуп"янки цв╕ту...


Вже першу оперу "сеньйора Бортнянськ╕" на античний

сюжет "Креонт" в головному театр╕ Венец╕╖


122122

Дмитро

Степанович

Бортнянський


Сан Бендетто м╕сцева вибаглива публ╕ка зустр╕ча╓

досить прихильно. "Алк╕д" - опера, що стала новою

сходинкою на шляху композитора ╕ музиканта з далеких

п╕вн╕чних кра╖в. Автором тексту виступив видатний

драматург Апостоло Зено, а л╕брето написав знаменитий

П"╓тро Метестаз╕о. З рад╕стю ╕ п╕днесенням

пише композитор ще одну оперу - "Кв╕нт Фаб╕о".


Майже одночасно з Бортнянським вчиться ╕ творить

в ╤тал╕╖ ╕нший вихованець Глух╕всько╖ гетьмансько╖

капели Максим Березовський, з╕рка якого

спалахне так яскраво-сл╕пуче, та, на жаль, недовго

св╕титиме, тут проходить навчання Моцарт. Близько

десятил╕ття на ╕тал╕йськ╕й земл╕ пров╕в Дмитро Степанович.

Згодом, п╕сля повернення в ╕мпер╕ю, знайдуться

охоч╕ покритикувати Бортнянського за ╕тал╕йськ╕

╕ укра╖нськ╕ мотиви в творах, Гл╕нка дражнитиме нав╕ть

його "Сахар Медович Паток╕н", та композитор

не зважатиме на заздр╕сник╕в. (Моцарту також неодноразово

доп╕катимуть за ╕тал╕йськ╕ мотиви). Дмитро

Степанович невтомно працю╓, доводячи, що в

добу поневолення укра╖нського народу в╕н духовно

сто╖ть вище сво╖х гнобител╕в. Тридцять п"ять чотириголосих

концерт╕в, знаних як псалми, чотирнадцять

чотириголосих "Тебе Бога хвалим", десять двохорних

концерт╕в, двадцять дев"ять окремих л╕тург╕йних

сп╕в╕в, гармон╕зац╕я церковних насп╕в╕в ки╖вського,

болгарського, грецького, триголосна л╕тург╕я... Нав╕ть

кр╕зь стол╕ття р╕дко який юв╕лей об╕йдеться без його

"Многая л╕та".


Творами Бортнянського захоплюватиметься Берл╕оз,

а Бетховен, заходячи в церкву свято╖ Варвари у

В╕дн╕, тихо вт╕шатиметься мистецтвом найвищо╖ проби

цього маестро.


Дмитро Степанович п╕сля повернення з ╤тал╕╖

пише опери "Сок╕л", "Син-суперник", пасторальну

комед╕ю "Свято сеньйора", веде велику викладацьку

роботу, вперше серед сучасник╕в держави його прац╕

виходять друком, готу╓ нове видання ╖х, вкладаючи в

це майже вс╕ сво╖ кошти. Та лише через 57 рок╕в п╕сля

смерт╕ у 1882 роц╕ повне з╕брання твор╕в у 10 томах

вийде за редакц╕╓ю П. Чайковського.


До 250-╖ р╕чниц╕ з дня народження Дмитра Степановича

Орган╕зац╕я Об"╓днаних нац╕й з питань


123

осв╕ти, науки ╕ культури 2001 р╕к проголосить роком

Бортнянського.


...Дмитро Степанович нап╕влежав у глибокому

кр╕сл╕, а мелод╕я молитви-п╕снесп╕ву тим часом

набирала сили: "Вскую прискорбна еси, душе

моя? И вскую смущаеши мя? Уповай на Бога, яко исповемся

Ему, спасения лица мого и Бог мой?"...


Яко╖сь мит╕ рука, об яку сперся Дмитро Степанович

п╕дбор╕ддям, раптово здригнулася ╕, ковзнувши

грудьми, опустилась безсило, а погляд його, що поволеньки

дос╕ переходив з одного обличчя хорист╕в

на ╕нше, мовби сп╕ткнувся в невидим╕й точц╕ та так ╕

застиг - в ту ж хвилю холод в╕йнув к╕мнатою, холод

незрозум╕лий ╕ неоч╕куваний, хоч н╕хто не в╕дчиняв

в╕кна, легкий холод, в╕д якого, проте, приспинялася

кров. Щось нове з"явилося пом╕ж ними, незнане та

неоч╕куване, то ж хористи враз втупилися очима у

диригента. А той, боковим зором бачачи, що сталося

з маестро, лиш заперечно крутнув головою, продовжуючи

диригувати - духовний п╕снесп╕в не мав

перериватися. В╕н дужчий смерт╕, в╕н дужчий осен╕,

цих кошлатих ╕ набурмосених хмар, що нависли над

гр╕шною землею, в╕н ма╓ п╕днятися над ними, бо дал╕

десь ся╓ сонце ╕ дзвенить непорочна голубизна небес


- душа великого маестро зн╕ма╓ться все вище ╕ вище

у т╕й далек╕й дороз╕ до В╕чно╖ ╤стини ╕ Першоджерела,

╕ вони приймуть ╖╖, бо ця душа г╕дна того.


124124

Молодий

В╕нстон

Черч╕лль


ПОЛОН

В╤НСТОНА ЧЕРЧ╤ЛЛЯ


Б╕й спалахнув раптово, так само раптово згас,

╕ лише коли змовкло в╕длуння останн╕х постр╕л╕в в

глибинц╕ кедрових л╕с╕в ще озивалося сумовите завивання

потривожених стр╕ляниною г╕╓н. Четверо

полонених англ╕йц╕в стояли б╕ля багаття, здивован╕

неспод╕ваним поворотом сво╓╖ дол╕, ╕ тепер на ╖х лицях,

п╕дсв╕чених багаттям, що ледве блимало, читалися

лише тривога й оч╕кування.


- Командире, ми не можемо ╖х брати в полон, -

тихо сказав кремезний бур в крислатому капелюс╕,


- розстр╕люймо швидше, нам конче треба в╕дступати

в л╕с - англ╕йцям може над╕йти п╕дмога.

Полонен╕ переглянулися: вони не розум╕ли мови

цього партизана, але тональн╕сть ╖х занепоко╖ла.

Англо-бурська в╕йна саме в розпал╕ ╕ вони чудово

знали, що до англ╕йських колон╕затор╕в та ╖х експедиц╕йного

корпусу у затятих бур╕в не буде сентимент╕в.


Раптом один ╕з англ╕йц╕в швидко заговорив, командир,

що не знав англ╕йсько╖, з мовленого розр╕знив

лиш одне слово - "кореспондент". Змовкнувши,

англ╕╓ць по щось пол╕з рукою у внутр╕шню

кишеню френча, а кремезний бур з перестороги


вихопив п╕столета.


- Опуст╕ть зброю, - вел╕в

командир. - Про що в╕н

говорить?

- Англ╕╓ць каже, що в╕н

не вояк, - пов╕льно п╕дбираючи

слова, озвався перекладач.

- В╕н перебува╓ тут

як кореспондент популярно╖

газети "Лондон дейл╕ телеграф

".

Скориставшись перемовинами

сво╖х переможц╕в, англ╕╓ць

таки вийняв з кишен╕

якийсь документ. У жовтаво


Полонений

В╕нстон

Черч╕лль.

Фото

з оф╕ц╕йного

сайту

екс-прем`╓р-

м╕н╕стра

Велико╖

Британ╕╖


му св╕тл╕ багаття командир розр╕знив лиш три слова:

"London Daily Telegraph".


- Заберемо з собою у штаб, - розпорядився командир,

хоч для нього не залишилися непом╕ченими

крив╕ погляди партизан з приводу тако╖ раптово╖ обузи.

- Англ╕╓ць нас не обманю╓.

Ланцюжок повстанц╕в, не гаючись, потягнувся у

л╕с, рят╕вний для них, загадковий ╕ ворожий для чужинц╕в,

предков╕чний субтроп╕чний л╕с, густу й мовчазну

тем╕нь якого лиш зр╕дка прор╕зували вигуки

сонних папуг. Попереду ╕шов командир загону Юр╕й

Покос. В╕н, як ╕ тисяч╕ романтичних юнак╕в з р╕зних

к╕нц╕в св╕ту, при╖хав сюди, у П╕вденну Африку, з далеко╖

Укра╖ни захищати свободу ╕ незалежн╕сть бур╕в,

боронити Трансвааль в╕д англ╕йських колон╕затор╕в,

що на злам╕ дев"ятнадцятого ╕ двадцятого стол╕ть все

ще не здатн╕ були позбутися тоскно ниючо╖ ╕мперсько╖

ностальг╕╖.


Врешт╕ заг╕н, виставивши вартових, спинився на

такий жаданий ╕ давно оч╕куваний спочинок. Сон як

провалля, сон-анестез╕я в╕д втоми поход╕в останн╕х

дн╕в, сон як найсолодший трунок для спраглого т╕ла,


126126

цей сон був таким нетривалим... Ще нав╕ть не зас╕р╕ло

край неба, як знову тишу порушили постр╕ли. Вони

чулися зл╕ва ╕ справа, попереду й позаду, лунали то

спорадичним сухим кашлем, то зливалися в суц╕льний

гавк╕т - заг╕н потрапив в оточення велико╖ сили,

що стягувала прост╕р навкруг зал╕зним к╕льцем. Один

за одним падають бури, ╕ ось уже Юр╕й ╕з нечисельними

побратимами сто╖ть ╕з зв"язаними руками перед

стро╓м англ╕йських солдат. Недавно полонений англ╕йський

кореспондент п╕дходить до тепер уже полоненого

командира бур╕в. Вони зустр╕лися поглядом ╕

кожен з них вперто не в╕дводив очей - вони довго

стояли отак, мов знаючи, що ╖м б╕льше н╕коли уже не

зустр╕тися, х╕ба в поважних енциклопед╕ях, ╕ то на р╕зних

стор╕нках. Командир бур╕в Юр╕й Покос вв╕йде в

╕стор╕ю укра╖нсько╖ л╕тератури п╕д ╕м"ям Юр╕й Будяк,

в╕н видруку╓ п╕сля повернення низку сво╖х твор╕в у

журналах "Укра╖нська хата", "Л╕тературно-науковий

в╕сник", газет╕ "Рада" й ╕нших, видасть книги "Невольниця

", "На полях життя", "Буруни", "Записки

вчителя", "Стр╕льц╕-ловц╕" та ще низку, зазна╓ популярност╕

особливо як дитячий письменник, ╕ буде перекладатися

на ╕нш╕ мови, працюватиме в укра╖нськ╕й

Центральн╕й Рад╕, утверджуючи державн╕сть уже не

п╕вденноафрикансько╖ земл╕, а сво╓╖ р╕дно╖ - то ж за

це судитиметься зазнати не один фунт лиха.


Англ╕йський кореспондент на ╕м"я В╕нстон Леонард

Черч╕лль здобуде слави перш як журнал╕ст,

згодом стане найяскрав╕шим англ╕йським пол╕тиком

стол╕ття, перебуватиме при влад╕ в час правл╕ння

шести монарх╕в - в╕д королеви В╕ктор╕╖ до

╖╖ правнучки ╢лизавети ╤╤. Причому на р╕зних посадах

- в╕д звичайних парламентських до прем"╓рм╕н╕стерських.

Однак Нобел╕вську прем╕ю Черч╕лль

здобуде саме за л╕тературний труд, за книгу про

одного з╕ свого древнього роду прародича герцога

Мальборо.


...Вони стояли один проти одного так╕ молод╕, сповнен╕

в╕ри й над╕й на майбуття. Т╕льки одному за слугування

сво╖й земл╕ ╕ народу воздвигнуть пам"ятники,

а ╕ншого за його л╕тературний талант ╕ працю в Центральн╕й

Рад╕ Укра╖ни нагородять спочатку Карагандинськими

концтаборами НКВС, а коли окупант спо


127

хопиться, що недооц╕нив Юр╕я Будяка, то удосто╖ть

ще й табор╕в Ухти, Воркутсько-Печорських табор╕в.


Англ╕йський кореспондент В╕нстон Черч╕лль, до

якого попри молод╕сть в╕йськовики ставилися з неабияким

п╕╓тетом, щось розпов╕дав оф╕церов╕. Коли ж

в╕н кивнув на завершення, зв"язаного Юр╕я в╕дд╕лили

в╕д бур╕в ╕ кудись повели. За спиною через хвильку

пролунав залп...


Юр╕я Покоса посадили на корабель ╕ настали довг╕

тяжк╕ хилитання на хвилях, мимо пропливали береги

Африки, яку в╕н покидав назавжди, безмежн╕ океанськ╕

простори, аж доки не причалили в британському

порту. В╕н перестав бути арештантом лише коли його

ввели у родинний замок Мальборо. У завше холоднозверхнього

лорда Рандольфа Черч╕лля на мить спала,

немов в╕дкле╖лася, звична маска ман╕рност╕.


- Ви врятували життя мо╓му синов╕. Я хот╕в би не

залишитися боржником та знайти г╕дну в╕ддяку. Ви

так╕ молод╕ ╕ я з великою охотою оплатив би ваше навчання

в Оксфордському ун╕верситет╕.

Якийсь час живе Юр╕й в родин╕ Мальборо як почесний

г╕сть, не втримавшись спокуси, бродить Оксфордським

ун╕верситетом. ╤ врешт╕ неймов╕рно розчарову╓

Рандольфа Черч╕лля:


- Тягне мене додому, на Укра╖ну. По╖ду, спасиб╕ вам.

Це була щира правда, хоча, можливо, й не вся. Боявся

Юр╕й, що не "витягне" такого ун╕верситету.

Аби хоч чимось в╕ддячити гостев╕ за його благородний

вчинок, лорд влаштову╓ йому ╕ оплачу╓ сво╓р╕дну

кругосв╕тню подорож: в╕д Парижа, Нью-Йорка

та ╕нших столиць до Стамбула ╕... Ки╓ва.


...Вони стояли довго один супроти одного, дв╕ воююч╕

сторони, по черз╕, впродовж лише к╕лькох годин,

полонений ╕ переможець, що рятували життя по черз╕

один одному; вони стояли так, знаючи, що вже н╕коли

не зустр╕нуться, х╕ба в поважних енциклопед╕ях, ╕ то

на р╕зних стор╕нках.


В╕нстон

Черч╕лль


128128

Феодос╕й

Добжанський


В╤ДМОВА

КОНСУЛА ВАНКУВЕРА


Коли Феодос╕й переступив пор╕г готельного номера,

Наталю тоненькою голкою низонув у серце острах:

трапилася б╕да. Обличчя чолов╕ка аж пос╕р╕ло з

незнано╖ причини ╕ незвично видовжилося, погляд

же його, завше енерг╕йного ╕ непосидючого, зараз був

зовс╕м згаслий, байдуже ковзнув мимо не╖ ╕ змерзло

застиг в як╕йсь невидим╕й точц╕.


- Що стряслося? - не так вимовила, як прошепот╕ла

лише вустами дружина.

- Ми н╕кому не потр╕бн╕ на цьому св╕т╕, - в╕дмовив

сухо ╕ втомлено Феодос╕й, пов╕льно опускаючись

на ст╕лець, мов остер╕гався, що той може п╕д ним розламатися.

Через хвилю, в╕дпивши води, що видалася йому

зовс╕м без смаку, мов дистильована, в╕н розпов╕в про

свою зустр╕ч з консулом Сполучених Штат╕в в канадському

м╕ст╕ Ванкувер╕.


- Я не звик брехати, ╕ н╕коли це заняття не буде

мо╖м, - говорив Феодос╕й, п╕дперши одн╕╓ю рукою

важку голову, а пальцями друго╖ легенько, мов у такт

мовленому, постукував по столу. - Я розпов╕в консулов╕

чист╕с╕ньку правду, чому саме я опинився в

Канад╕.

...Доля звела студента Ки╖вського ун╕верситету

Феодос╕я Добжанського з Натал╕╓ю в 1918 роц╕ в ╖╖

батьк╕вському дом╕. Саме тут, п╕д Ки╓вом, на л╕вому

боц╕ Дн╕пра, в будинку л╕сника Петра С╕верцева

орган╕зову╓ться Дн╕провська б╕олог╕чна станц╕я. По

вс╕й колишн╕й Рос╕йськ╕й ╕мпер╕╖ палахкотить вогонь

громадянсько╖ в╕йни, з Москви ╕ Петрограда десятки

визначних вчених вт╕кають в╕д б╕льшовицьких "шарикових

" у все ще благополучний, не зайнятий дос╕

червоними Ки╖в, щоби продовжувати наукову роботу.

Серед них ╕ з╕рка св╕тово╖ величини Володимир

Вернадський, що якраз у розкв╕т╕ таланту працював

над створенням вчення про б╕осферу. Професор зоолог╕╖

Ки╖вського ун╕верситету С. Кушакевич, що


по-батьк╕вському оп╕кувався зд╕бним студентом Добжанським,

знайомить Феодос╕я з Вернадським, майбутн╕м

першим президентом Академ╕╖ наук Укра╖ни.

Коли ж Червона арм╕я залл╓ кров"ю п╕в-Укра╖ни ╕

Ки╖в у тому числ╕, Кушакевич з Вернадськм ╕ зовс╕м

перебираються на Дн╕провську б╕олог╕чну станц╕ю,

Феодос╕й же доставля╓ ╖м продукти. Кохання, що

спалахне м╕ж ним ╕ донькою л╕сничого, не зможуть

притлумити н╕ десятил╕ття, не загасять океани, як╕ подружжю

доведеться перетинати.


Коли Добжанський з дружиною пере╖дуть в Петроград,

в╕н, молодий асистент кафедри м╕сцевого

ун╕верситету, який проте ма╓ вже 18 наукових роб╕т,

доб"╓ться стажування в знаменитого Томаса Моргана

у США, в Колумб╕йському ун╕верситет╕. Майбутн╕й

Нобел╕вський лауреат з генетики високо оц╕ню╓ науковий

талант Феодос╕я, то ж коли зак╕нчу╓ться "студентська

в╕за", яка нада╓ Добжанському право на працю

в Сполучених Штатах, аби легал╕зувати нау ковця

зат╕ва╓ його по╖здку на три м╕сяц╕ в Канаду. Зв╕дти в╕н

м╕г повернутися з новою "правильною" в╕зою. Друг

Моргана М. Лернер з ун╕верситету Британсько╖ Колумб╕╖

охоче йде назустр╕ч. При поверненн╕ на сп╕вбес╕д╕

в американського консула Добжанський щиросердно

розпов╕в про свою роботу в Томаса Моргана.

Консул не завдавав соб╕ клопоту замислитися над загрозою,

яка нависла над молодим вченим, ╕ в╕дпов╕в

черство ╕ коротко:


- Ви порушили закони Сполучених Штат╕в, сп╕впрацюючи

в лаборатор╕╖ Моргана ╕ отримуючи платню.

Тому позбавля╓теся права на в"╖зд в нашу державу.

╤ тут же, аби не слухати б╕льше пояснень в╕дв╕дувача,

десятки яких йому набивають оскому за день,

нав╕ть не п╕днявши очей, з притиском поставив у паспорт╕

штамп.


...- ╤ що ж тепер? - Феодос╕й не почув голосу Натал╕╖,

швидше за порухом вуст прочитав запитання.


- За к╕лька дн╕в я повинен покинути територ╕╖ Канади.

Але не маю права на в"╖зд в Штати. Я маю право

лише на Рос╕ю, де мене, як "невозвращенца", чекають

не дочекаються чек╕стськ╕ об╕йми.

- На все воля Божа, - похилила голову Натал╕я.

- Ми по╖демо на Укра╖ну, я не забуду н╕коли, як гу


130130

ляли ос╕нн╕м парком, шаруд╕ло жовте листя п╕д ногами...

Нема╓ н╕де прекрасн╕шо╖ осен╕.


- Укра╖на теж п╕д рос╕йським б╕льшовиком. Досить

уже дол╕ мого д╕да - за участь в польському

антирос╕йському повстанн╕ в нього забрали немал╕

земл╕ на Ки╖вщин╕, а самого на двадцять л╕т заслали в

Олонецьку губерн╕ю.

- ╤ все ж ма╓мо щось вд╕яти, - перша хвиля розгубленост╕

в Натал╕ минала, натом╕сть в голос╕ проростала

як перша квола трава ще несм╕ла тверд╕сть ╕ р╕шуч╕сть.

- Добре, якби Моргану якось дати знати...

- Я не см╕ю йому нав╕ть зателефонувати, - в╕дказав,

повагавшись, Феодос╕й. - Ця людина ╕ так забагато

для мене робила.

- Зрештою, за два роки ╓ в тебе друз╕, чи ╖х катма?

- ╢диному, кому можу розпов╕сти про б╕ду, то колез╕,

генетику Милиславу Домерецу.

Тепер вже Наталя себе опанувала сповна ╕ невдовз╕

подружжя телефонувало колез╕.

Милислав т╕льки фуркнув у трубку, як к╕т в╕д наперчено╖

страви, та вилаявся.


- Черствий чиновник розмножу╓ться швидше за

твою мушку-дрозоф╕лу в лаборатор╕╖, - чувся у слухавц╕

сердитий голос колеги. - Н╕яких д╕й до мого наступного

дзв╕нка. Чекати!

Два дн╕ в готельному номер╕ видалися Феодос╕ю

х╕ба за два роки. В╕н пробував щось читати, шелест╕в

стор╕нками та водив поглядом по рядках, однак букви

як ╕ вдавалося скласти в слова, та вони однаково

розсипалися. Тим часом Милислав часу не гаяв. В╕н

швиденько розшукав Томаса Моргана ╕ опов╕в про

чиновницький "капкан", в який втрапив ненароком

Феодос╕й.


- Хай не хвилю╓ться пан Добжанський, - сказав

Морган. - За пап╕рцем клерк р╕дко бачить долю

людини, тим паче державу. А ╕нтерес науки йому зовс╕м

чужий.

Морган в╕дразу зателефонував в оф╕с президента

ун╕верситету - знаному ф╕зиков╕ Роберту М╕лл╕кену.


- Президент в╕дбув у Вашин╜тон, - розчарувала

Томаса в╕дпов╕дь адм╕н╕стратора.

Ще к╕лька телефонних дзв╕нк╕в ╕ Морган з"ясову╓,

що ун╕верситетський шеф в даний момент перебува╓


на яхт╕ президента США Гувера, з яким робить кру╖з

р╕чкою Патомак. Але не так просто спинити Томаса

Моргана: в╕н наполяга╓ негайно з"╓днати з М╕лл╕кеном.

╤ служба президента кап╕тулю╓.


- Один з найблискуч╕ших ╕ найперспективн╕ших

вчених з мо╓╖ групи перебува╓ у вкрай драматичному

становищ╕ у зв"язку з короткозорим р╕шенням Служби

╕мм╕грац╕╖, - говорив у слухавку Морган з неспод╕ваним

для М╕лл╕кена притиском. - Я прошу зробити

все можливе ╕ допомогти нам.

Роберт М╕лл╕кен одразу переказав свою телефонну

розмову президенту Сполучених Штат╕в. Гувер в свою

чергу не належав до людей, що полюбляють в╕дкладати

р╕шення ╕ зателефонував держсекретарю. А вже на

гор╕хи в╕д держдепу консулат отримав сповна.


- Вперше за мою практику в╕зою ╕ноземця клопочеться

сам президент США, - подиву ванкуверського

консула не було меж, як ╕ його чемност╕ та люб"язност╕

перед Феодос╕╓м Добжанським.

...Багато води спливло в╕дтод╕ в Дн╕пр╕ ╕ Патомаков╕.

Одна за одною виходять науков╕ прац╕ Феодос╕я

Добжанського, його книги видавалося б "вузько╖"

науково╖ тематики витримують три-чотири перевидання

╕ дають резонанс не т╕льки серед науковц╕в, а

й серед громадськост╕. Нав╕ть через три десятил╕ття

п╕сля публ╕кац╕╖ про них говоритимуть так, як пише

про сво╖ особист╕ враження в╕домий американський


Феодос╕й

Добжанський

(сидить, другий

зл╕ва) з╕ сво╖ми

колегамизоологами

Ки╖вського

ун╕верситету

перед в╕д"╖здом

до Петрограда.

1924 р.


132132

м╕кроб╕олог ╕ генетик, професор Гарвардсько╖ медично╖

школи в Бостон╕ Бернард Дев╕с: "Я був вражений

╕ приголомшений книгою видатного гуман╕ста ╕ б╕олога

Ф. Добжанського".


╤м"я науковця набува╓ св╕тового звучання, воно на

шпальтах не т╕льки спец╕ал╕зованих наукових журнал╕в,

його ╕м"я викрикують хлопчаки, продаючи популярн╕

газети на вулицях м╕ст. Приходить визнання,

звання професора Колумб╕йського, Рокфеллер╕вського

╕ Кал╕форн╕йського ун╕верситет╕в, близько 20

почесних диплом╕в ╕нших ун╕верситет╕в св╕ту. Його

обирають членом Нац╕онально╖ академ╕╖ наук, Американсько╖

академ╕╖ науки ╕ мистецтва, Американського

товариства ф╕лософ╕в, членом багатьох академ╕й св╕ту,

в тому числ╕ Лондонського корол╕вського товариства.

Феодос╕й Добжанський удостою╓ться престижно╖

К╕мбер╕всько╖ генетично╖ медал╕, президент США

особисто вруча╓ в 1964 роц╕ Нац╕ональну медаль за

розвиток науки.


Б╕льшовицька Рос╕я теж не забула колишнього вихованця

Ки╖вського ун╕верситету. В газет╕ "Правда"

за 2 вересня 1947 року про Ф. Добжанського напишуть

так: "...подвизается теперь в США на поприще

клеветы против советских биологов и "задает тон" в

этой антисоветской кампании".


У перемоги велика р╕дня... Польське кор╕ння роду

Добжанських дозволя╓ його науковцям Республ╕ки

Польща вважати сво╖м, на укра╖нськ╕й земл╕ в╕н народився,

вир╕с ╕ здобув ун╕верситетську осв╕ту, зробив

перш╕ кроки в науц╕, на американському континент╕

Феодос╕й Добжанський зд╕йснив св╕й науковий

под виг. Чий же в╕н? Донька вченого Соф╕я сказала

про це так: "╢диною кра╖ною, де м╕й батько почувався

пов ноправним громадянином, була кра╖на, що не

зна╓ кордон╕в, ця кра╖на - наука".


ВИШНЕ МОЯ,

ЕМ╤ГРАНТКО...


У величезному, роззолоченому каб╕нет╕ посла Рос╕╖

в Константинопол╕ князя Лобанова-Ростовського ╕╓родиякон

Агап╕й в стриманому чернечому одяз╕ видавався

уже зовс╕м м╕зерним та жалюг╕дним. Князь полю бив

пишн╕ апартаменти, з високою вигадливо оздобленою

стелею, аби п╕дкреслити велич ╕ потугу Рос╕╖, а заодно ╕

свою власну, бо ж при нагод╕ не забував зазначити, що

його родов╕д в╕д самих Рюрикович╕в.


Князь довго ╕ приск╕пливо вивчав поглядом ╕╓родиякона,

як розгляда╓ несп╕шно натурал╕ст якусь р╕дк╕сну

комашку, аж доки не озвався невдоволено:


- Ви священнослужителем, слугою Божим лише

назива╓тесь, а насправд╕ творите аж н╕як не Боже

д╕ло. Хто ж то вас п╕дговорив у Лондон в "Колокол"

наклепи писати на наш консулат в Аф╕нах та на старших

за чином святих отц╕в?

- Ваша св╕тлосте, мен╕ належить служити у церкв╕,

дотримуватися пост╕в ╕ вс╕х канон╕в, а видруком газет

чи книжок хай клопочуться ╕нш╕, - дел╕катно не

погодився отець Агап╕й.

- Лукавите, дияконе, - стверд╕в голос посла. -

Достеменно встановлено, що то ваш╕ кореспонденц╕╖

там друкувалися. Але мене диву╓ ╕нше: вам, малоросам,

рос╕йська держава да╓ хл╕б, а ви ╖й у в╕дпов╕дь -

кам╕нь. Вас, дияконе, простого ченця Ки╓во-Печерсько╖

лаври, митрополит Ф╕ларет ставить секретарем

канцеляр╕╖, а ви чим в╕ддячу╓те? Заводите дружбу

з Кул╕шем, Драгомановим, вам по духу босяк Шевченко?

Щоб вирвати вас ╕з вельми сумн╕вного товариства,

скеровують служити у консульську церкву в

Аф╕нах. Яка ж в╕ддяка в╕д того? Ваш╕ наклепи Герцену

в "Колокол"?


- Я н╕коли н╕ на кого не зводив неправди, - ╕╓ромонах

перехрестився, хрест в╕н наклав на себе щиро,

бо не мав за сказане в душ╕ сумн╕в╕в чи вагань.

- Та ви хоч зна╓те, хто такий Герцен? Звичайний

байстрюк, що взяв вигадане пр╕звище, байстрюк, що


134134

н╕ крихтою не вдався в батька, знаного дворянина

Яковл╓ва. Л╕тературне безпл╕ддя та в╕дсутн╕сть хисту

хоче прикрити скандал╕стичними справами, ╕ цим баламутить

нест╕йк╕ уми.


- Ваша св╕тлосте, я маю багато гр╕х╕в перед небом,

але ╕нших... Тому прошу дозволити мен╕ п╕ти на

Афонську гору, подал╕ в╕д людсько╖ су╓ти, де м╕г би

молитися ╕ служити Богу.

- Вам пов╕рили дв╕ч╕. А що ма╓мо? Ось перед╕

мною допов╕дь в Аз╕атський департамент в╕д 5 кв╕тня

1860 року: "Диакон Агафий высказывал видимое довольствие

в бесславии отечества, духовного знания

и всего вообще, что пользуется уважением, - обнаруживая

сочувствие к беглым, выказывал идеи о

независимости Малороссии, выражал явное недовольство

православием, хотел, например, нового перевода

Библии и даже сам готовил себя к подобному

занятию..." Що скажете?

- Щодо перекладу - це правда, ваша св╕тлосте.

Я мр╕яв перекласти Б╕бл╕ю укра╖нською, ╕, гадаю,

нема╓ в цьому гр╕ха - ще б╕льше люду, особливо

простого, в╕дчу╓ суть ╕ значим╕сть великого Слова...

В╕дпуст╕ть мене а Афон, до подвижник╕в духу.

- В Одесу! До графа Строгонова для передач╕ в

духовне в╕домство. Там вам вправлять на м╕сце вашу

вивихнуту душу, - посол р╕зко в╕дкинув в╕д себе аркуш

з допов╕ддю, ╕ той аркуш, перелет╕вши ст╕л, гойднувся

к╕лька раз╕в у пов╕тр╕ й опустився б╕ля н╕г ╕╓родиякона.

"Краще кинутися в Босфор, н╕ж потрапити до

Строгонова", - ворухнулося думка в Агап╕я. ╤ т╕╓╖ ж

мит╕ в╕н вир╕шив для себе, як йому д╕яти.


Вибору в ╕╓родиякона не було - з порога посольства

в╕н направився одразу в порт. Хоч ╕ з потугами,

але таки знайшов потр╕бний корабель, штовхаючись

пом╕ж велелюддя: тут видавалося з╕брався ц╕лий св╕т,

з р╕знобарв"ям шк╕ри, розма╖ттям кольор╕в одягу, м╕шаниною

мов.


Отець Агап╕й п╕днявся на палубу корабля. Але той

корабель плив не в Одесу ╕ не в Рос╕ю, в╕дчаливши,

в╕зь ме в╕н курс на Лондон.


Ступивши на англ╕йську землю, отець Агап╕й, насамперед,

попрямував у "Колокол". Олександр ╤ва


нович Герцен виявився зовс╕м ╕ншою в сп╕лкуванн╕

людиною, ан╕ж поставав з╕ стор╕нок "Колокола" ненависний

царським служкам ╤скандер. В╕н за довгу

розмову жодного разу не перебив отця Агап╕я, нав╕ть

не згоджуючись ╕з думкою сп╕врозмовника, як видалося

гостю, Олександр ╤ванович силувався вишукати

рац╕ональне в почутому, т╕льки х╕ба вже зовс╕м

хот╕лося заперечити у дискус╕╖, то п╕д високим лобом

злегка ╕рон╕чно п╕дсмикувалися рухлив╕ брови.


Опинившись на чуж╕й британськ╕й земл╕, отець

Агап╕й Гончаренко почина╓ допомагати як верстальник

у випуску чергових номер╕в бунт╕вного журналу

першо╖ в╕льно╖ рос╕йсько╖ друкарн╕.


П╕вторар╕чне лондонське життя отець Агап╕й згадуватиме

завжди з при╓мн╕стю. Тут в╕н не т╕льки набуде

досв╕ду у видавнич╕й справ╕, яка йому небавом

стане вельми в пригод╕. Тут заведе нов╕ знайомства з

неординарними людьми, подорожуватиме у в╕льний

час, в╕дв╕да╓ ╢гипет, Туреччину, побува╓ на Афонськ╕й

гор╕, куди так ╕ не дозволив йому по╖хати рос╕йський

посол, нав╕ть розшука╓ там в одному з монастир╕в

свого дядька Дмитра Богуна.


Отець Агап╕й ц╕нував подвижницький труд Герцена,

хоча й немало доводилося дискутувати - нав╕ть

у найдемократичн╕ших рос╕ян залишалися передсуди

щодо Укра╖ни, принаймн╕ незнання ╖╖ пракорен╕в.


- Ваша стаття "Рос╕я ╕ Польща", року п"ятдесят

дев"ятого, справд╕ наробила поголосу по вс╕й ╢вроп╕,

- звернув якось увагу Герцена отець Агап╕й

на одну деталь. - ╤ там ╓ добре слово про м╕й край.

Ось читаю: "Укра╖на була козацькою республ╕кою,

в основ╕ яко╖ лежали демократичн╕ та соц╕альн╕ засади.

Запор╕зька С╕ч - дивне явище плебе╖в-рицар╕в,

витяз╕в-мужик╕в". Все це так ╕ не так Олександре

╤вановичу. На в╕дм╕ну в╕д римського плебсу, що

не мало громадських та цив╕льних прав, наше козацтво

волод╕ло цим ус╕м.

- Не будемо лукавити, - заперечив Герцен ╕ його

брови запитально ╕ з подивом поповзли угору. - На

С╕ч ╕шло немало безземельного, скривдженого люду.

╤ як воювали Стамбул чи Кафу козаки, то не т╕льки

визволяли з рабства сво╖х одноплем╕нник╕в, але й по

щирост╕ грабували...


136136

- На в╕йн╕ - як на в╕йн╕, - отець Агап╕й дивився

на к╕нчики сво╖х пальц╕в, де в"╖лася друкарська фарба

╕ н╕чим ╖╖ вже не в╕дмити, мов там м╕г вичитати в╕дпов╕дь

на закид. - Трофе╖ як брали колись, так ╕ все ще

беруть, на жаль. Та не ╓ секретом, що козачий люд у

сам╕й сво╖й сут╕ був непогано осв╕чений, як вся Укра╖на

того часу, досить послатися на сина Антиох╕йського

патр╕арха Макар╕я, Павла Алепського. Я не кажу

вже про те, що простолюд наш встиг витворити свою

аристократ╕ю, вишколену в найкращих ╓вропейських

ун╕верситетах, при корол╕вських дворах, на дипломатичн╕й

служб╕.

Отцю Агап╕ю так багато хот╕лося опов╕сти про знаних

сво╖х земляк╕в. Хмельницький, учень в╕домого

доктора теолог╕╖, письменника ╕ пропов╕дника, окр╕м

р╕дно╖ та рос╕йсько╖, достеменно волод╕в латиною,

польською, турецькою, татарською ╕ французькою

мовами, Мазепа зак╕нчив Ки╓во-Могилянську академ╕ю,

╢зу╖тський колег╕ум у Варшав╕ ╕ Падуанський

ун╕верситет, Сагайдачний вийшов з Острозько╖ академ╕╖,

одного з найкращих тогочасних сх╕дно╓вропейських

заклад╕в, Юр╕й Немирич вчився у Голланд╕╖,

Оксфорд╕, Кембридж╕ та Париж╕, б╕льш╕сть козацьких

чиновник╕в походили з потомствених шляхетних

родин, а про пом╕ч церквам ╕ осв╕т╕ не багато р╕вних

знайдеться такому "плебсу". Х╕ба ж бо нез╕ставна

культура, осв╕та ╕ мова укра╖нського люду будь-якому

╕ншому знаному народов╕?


Хтозна, чи не спадали на думку Герцену слова Агап╕я

Гончаренка, коли в╕н для грудневого числа "Колокола

" 1861 року писав свою статтю "З приводу листа

з Волин╕": "Визнаймо ж раз ╕ назавжди як незм╕нну

╕стину, що н╕кого не треба ан╕ русиф╕кувати, ан╕ полон╕зувати,

що н╕кому не сл╕д заважати говорити ╕ думати,

вчитися ╕ писати як кому заманеться... Заради чого

укра╖нець, прим╕ром, пром╕ня╓ свою р╕дну мову - ту,

якою в╕н говорив у в╕льних л╕сах усю ╕стор╕ю його -

на мову зрадницького уряду, який пост╕йно обманю╓

Малорос╕ю? Але з цього не виплива╓, щоб укра╖нець

навчався, прикладом, польсько╖ т╕льки тому, що "весь

осв╕чений клас народу розмовля╓ польською".


...Корабель торкнувся причалу, залопот╕в теплий

в╕тер у приспущених в╕трилах ╕ Агап╕й Гончаренко


з╕йшов на американську землю. Доля розпорядилася

йому в╕дкрити нову стор╕нку в його ун╕кальному житт╕.

На отця Агап╕я, укра╖нського бунт╕вника, з незм╕нною

п╕дозрою дивилося рос╕йське св╕тське ╕ духовне

начальство, зате в грецького дух╕вництва в╕н здобув

повагу - на берег з╕йшов з рекомендац╕йними листами

до грецького консула Димитр╕я Ботосс╕. Консул

приязно зустр╕в новоприбулого на американський

континент ╕ небавом Агап╕й Гончаренко вже служить

у тутешн╕й грецьк╕й церкв╕. Мина╓ небагато часу ╕

Б╕бл╕йне товариство Нью-Йорка прийма╓ його до

редакц╕йно╖ колег╕╖. Тут частково зд╕йсню╓ться його

мр╕я про новий переклад Б╕бл╕╖ - в╕н редагу╓ видання,

але не укра╖нською, редагу╓, як добрий знавець,

арабською мовою.


...Знову переверта╓ться стор╕нка життя Агап╕я

Гончаренка, в╕дкрива╓ться новий аркуш цього захопливого

опису ун╕кально╖ дол╕ - отець Агап╕й уже

на Алясц╕, яку щойно Рос╕я продала Сполученим

Штатам. В╕н купу╓ друкарню ╕ вида╓ газету "Alaska

Hеrald". Газета англо-рос╕йська, але в п╕дзаголовку

"Свобода" широко публ╕куються укра╖нськ╕ статт╕. Як

то жилося священику з далеко╖ Ки╖вщини, зрозум╕ло,

типово в рос╕йському "ключ╕" опису╓ться на сайт╕

╤нги Клеменс, юриста, що займа╓ться ╕мм╕грац╕╓ю в

Канад╕: "Это был русский эмигрант, революционер,

священник, народоволец, редактор-издатель и типограф

журнала "Аляска Гералд" на русском и английском

языках, (десь под╕лись укра╖нськ╕ публ╕кац╕╖ в

"рос╕йського" ем╕гранта - авт.) превратившегося затем

в газету "Свобода". Американское правительство

субсидировало этот журнал с целью познакомить русских

после покупки Аляски с Америкой и превратить

их в лояльных американских граждан. Гончаренко

создал первый журнал и первую типографию на русском

языке. Он душевно болел за всякие неудачи и

оббирательства русских людей. В нем билось сердце

одинокого русского человека, живщего вдали от родины,

о которой оно тосковало и томилось.


Гончаренко родился в 1832 г. в Киевской губернии

и воспитывался в Киевском Духовном училище. Умер

на своей маленькой ферме в Калифорнии в 1916 г. В

1857 г. он был отправлен на службу при русском по


138138

сольстве в Греции. Сотрудничал в "Колоколе" Герцена.

Пропагандировал освобождение монастырских

крестьян. В 1860 г. был арестован, как политический,

и послан в Россию. В Константинополе бежал с корабля

в Лондон, где был наборщиком и сотрудником

Герцена. Был вторично в Греции и посвящен в сан

священника. Перебрался в Америку и оказал содействие

основанию первой православной церкви в

Нью-Орлеане. 2 марта 1865 г. в Нью-Йорке, по просьбе

епископа Потера, Гончаренко совершил православную

литургию Иоанна Златоуста на анг лийском

языке и убедил американцев в том, что нет святее

религии, как православие. Это была первая русская

православная литургия в Нью-Йорке. Свой журнал

он начал издвать в 1867 г. Посылал басплатно в Аляску.

Гончаренко, бледный и тощий, ходивший в костюме,

напоминавшем подрясник, был типичным украинцем.

Он сам был редактором, экспедитором и конторщиком.

Обычно работыл с 5 часов утра до позд ней ночи.

Ему помогала жена, итальянка, родственница Мадзини,

не говорившая по-русски. Гончаренко очень интересовался

русскими людьми и всячески старался

не только просвещать их, но и помогать им в новой

стране. Он нападал на священника и консула потому,

что они не заботились о бедняках, о рабочих и о полудиких

детях Аляски, а только о том, чтобы соорудить

храм да дать возможность попу выпить хорошо.


Священник Николай Ковригин в свою бытность

миссионером в Аляске ничего не делал. Туземцы же

Аляски были преданы пьянству, разврату и без пристанища

валялись в грязи. Они не знали, что такое

"Бог" и "Христос". Не было иконы. Вместо православных

священников появились спекулянты пасторы

и ксендзы, положившие значительную часть денег

в свои карманы. Гончаренко хотел школы, а не

церкви. Американцы презирали русских за то, что

они не умеют управлять сами собою.


Колоши, по словам Гончаренко, имели несколько

индейских родов. Их до 40 000 человек. Таены (старшины

- дворяне) имеют рабов, которые всецело

принадлежат первым. По обычаю, при смерти таена

убивают несколько рабов, чтобы они и за гробом служили

своему господину. Этот обычай совершается та


ким образом: приговоренные в жертву рабы покорно

ложатся на землю рядом. На их горла накладывается

шест, на концы которого садятся родственники умершего

и душат несчастных. Если колошам - христианам

обещают какой-нибудь подарок, они идут в церковь

в шапках и с трубкой в зубах и хохочут во время

богослужения. При крещении они ищут крестного

побогаче и за бутылку водки не только крестятся, но

и убьют человека.


Обрисовывая программу своей газеты "Свобода

", А. Гончаренко так писал: "Книгопечатание


- единственный путь соединить нации к общей

пользе, к прогрессу человечества. Понимая это,

мы поставили у себя русский станок, который есть

первый в Америке, для напечатания торговых карт,

циркуляров, документов, памфлетов, грамматик

для изучения русского и английских языков и всякого

рода работ, способствующих благоденствию

народа... Цель учреждения нашего русского станка

в Сан-Франциско состояла в том, чтоб нашим соотечественникам,

отдаленным от центра великого

племени, доставить возможность встретить русское

слово в далекой отдаленности... При этом замечаем,

что мы не имеем ничего общего с лакеями и ворами,

бежавшими из родины от заслуженного наказания.

Мы жмем руки и даем наше сердце только истинным

и святым труженикам за свободу и прогресс

России... Наше слово истины не замолкнет, потому

что для публикации мы не нуждаемся ни в чьем пособии.

Мы - издатель, типографщик и разносчик

нашего журнала "Свобода".

Агапий Гончаренко, приехавший за океан, "чтоб

творить русское дело в Америке", вел упорную борьбу

с официальными представителями России в Америке.

"Я клянусь, - писал Гончаренко в 1869 г. - по

гроб жизни ненавидеть все императорское, а русский

народ, из-за свободы которого я осужден страдать,

любить и уважать по гроб жизни". Гончаренко умер

в бедности.


Русское духовенство в те годы занималось больше

всего коммерческими делами и служило больше

не народу, а компании. Сам князь Максутов целовал

руки одного пастыря, прозванного "Петрушкой".


140140

Без денег он не исповедывал и не причащал. В марте

1868 г. протоиерей Ново-Архангельского собора

К., с разрешения епископа Павла, через письмоводителя

К. Боровского собрал 800 долларов на школу.

Архиерей даже окропил водою пустую школу, которая

так и осталась пустой под управлением дьячков,

вывезенных из Нушагача и Михайловского редута.

Тут "работал" отец Н. Ковригин, Несветов, дьячки и

пономари. Школа ожила только при американцах.


Нехорошо шли дела местных жителей в Аляске

при Готчинсон, Когл и Ко. Эти господа стали застращивать

людей, чтобы они продавали свои меха

и другие товары только этой компании, иначе будут

расстреляны или повешены в Америке. Между тем,

компания продавала свои продукты дороже, чем

прежние монополисты. Затем наехали еврейские

торговцы, пооткрывали магазины, складочные места

и старались все дела повернуть для их карманов.

Они свободно торговали водкой, хотя это было запрещено

правительством. Они за одно ружье брали

с охотников по сто рублей. Такому обману помогали

не только жители Соединенных Штатов, как Шлос,

А. Вассерман, Л. Герстле, А. Боскович, но и русские

люди, как главный агент "Готчинсон КО", Илларион

Архимандртитов.


Гончаренко поднял вопрос о том, чтобы русские

жители Аляски сами выбирали правителей из своих

людей. Но эта идея не прошла, ибо русские к самоуправлению

не привыкли и не доверяли друг другу.

Они хотели, чтобы ими управляли иностранцы".


Минуть роки, Агап╕й Гончаренко продасть друкарню,

а кошти пожертву╓ на духовн╕ ц╕л╕. Справжн╕

ж причини припинення видавничо╖ д╕яльност╕,

очевидно, з найб╕льшою в╕рог╕дн╕стю опише Олександр

Етк╕нс у статт╕ "Избирательное средство":

"Беглый афонский монах Агапий Гончаренко, сотрудничавший

в Лондоне с Герценом, в 1865 году

добрался до Бостона. Его план состоял в пропаганде

революции среди аляскинских казаков. До своей

смерти в 1916 году престарелый отец Агапий выпускал

журналы и организовывал тайные общества,

наде ясь провозгласить независимость Аляски и преобразовать

ее в Великую Казацкую Империю (11)".


У кол╕ друз╕в Агап╕й Гончаренко якось сказав:


- Одинадцять раз╕в Запор╕зька С╕ч змушена була

через ворог╕в м╕няти сво╓ пристанище. В дванадцятий

раз Григор╕й Орлик, син славного гетьмана Пилипа

Орлика, хот╕в заснувати С╕ч на Рейн╕, м╕ж н╕мцями ╕

французами, бо на сво╖й земл╕ вже не сила... То може,

хоч тут, на далек╕й Алясц╕, укра╖нство прихистить сво╖

голови та збуду╓ соб╕ державу.

Хто ж в╕н такий, отець Агап╕й Гончаренко? ╢дину

прижитт╓ву бес╕ду з ним у 1910 роц╕ опише Текля Данис,

а опубл╕ку╓ його канадський альманах "Укра╖нський

голос" аж у 1948-му.


"...В паркан╕ ф╕ртка, а на н╕й видн╕╓ться напис великими

л╕терами червоною фарбою "Укра╖на", в мене

серце так ╕ забилося: Укра╖на в Кал╕форн╕╖!, - а хтось

зауважив: "А на Укра╖н╕ - Московщина..." Входимо

через ф╕ртку ╕ тут бачимо домик, а над самими дверима

напис синьо-жовтими л╕терами "Свобода". В╕д

зворушення мен╕ в очах стали сльози. Нас прив╕тав

пес Брисько, а пот╕м вийшов з хати старець середнього

росту з ц╕пком в руках, в козацьк╕й шапц╕ на голов╕.

На його похилен╕ плеч╕ спадало ср╕блисте волосся,

наче пелюстки в╕дцвилого дерева. Його глибоко в голову

запал╕ оч╕ виявляли велику доброту. З-п╕д сиво╖

бороди ╕ вус╕в добродушно всм╕халися в розмов╕ його

зморщен╕ уста. Тут мимовол╕ майнула думка: "Чому

така неправда на св╕т╕? Чому найкращ╕ сини Укра╖ни

розпорошен╕ по св╕т╕, по закутках чужих земель, а на

сво╖й р╕дн╕й - годуються зайди?"... Ми розмовляли

на двор╕ п╕д деревом. Альб╕на ( дружина) поставила

чай на столик, а Гончаренко наливав склянки й ставив

перед нами. Коли вже все було готове, в╕н сказав,

що треба помолитися по-нашому, по-укра╖нськи. Ми

глянули один на одного, встали ╕ засп╕вали "Ще не

вмерла Укра╖на". П╕днявся й старенький Гончаренко,

зняв свою козацьку шапку з голови, на як╕й в╕тер розв╕яв

сиве волосся. Коли в╕н стояв, спершись на ц╕пок,


- по його обличч╕ покотилися велик╕ перли-сльози,

як╕ в╕н обтирав полою сво╓╖ сукмани. "Земляки мо╖,

- промовив Гончаренко, - я був з вами один момент

в Укра╖н╕"... П╕сля чаю пов╕в нас показати сво╓ господарство.

Перед хатою росла велика сосна, яку в╕н

тут сам посадив. Пот╕м прив╕в п╕д вишню ╕ сказав, що


142142

це наша укра╖нська вишня. "Таких тут нема: вишня ╕

сос на - це ем╕гранти". Пот╕м ми п╕д╕йшли до потоку:

"Тут моя святиня, - пояснив в╕н, показуючи палицею

на кам"яну печеру, над якою видн╕в образ Матер╕

Божо╖ ╕ Хрест, - тут я в╕нчаю молодих, хрещу д╕точок

╕ хвалю Всевишнього".


Ось таким був наш славний земляк, отець Агап╕й

Гончаренко. У його дом╕ зупинялося багато ем╕грант╕в,

лунала укра╖нська п╕сня. У снах в╕н марив Укра╖ною.

Коли 1914 року почалася Перша св╕това в╕йна,

отець т╕шив себе над╕╓ю: "Тепер вже не вмру, поки

не буде м╕й народ в╕льний. Може, мо╓ т╕ло старе, однак

дух молодий. В наш╕м кра╖ будемо хазяйнувати

по-свойому, та й у церкв╕ будемо сп╕вати по-укра╖нськи.

Московський прапор скинемо, а на його м╕сце

поставимо жовто-блакитний. Я ще не старий ╖хати на

корабл╕... Наш край, джерело козацтва, як фен╕кс воскресне,

на добро людям, в╕чну правду й волю".


Вишне моя, ем╕грантко...


143

ВАСИЛЬ ЯКОВИЧ,

КЛАСИК ЯПОНСЬКИЙ


Б╕лим безмежжям Чукотки стр╕мко неслися нарти

в собач╕й упряжц╕ - посвистувало полоззя на мерзлому

сн╕гов╕, засапано дихали притомлен╕ вже собаки.

Стелилася з тихим дзвоном металу суха поземка, легкими

хвилями йшла вона незм╕рними обширами ╕ видавалося,

не в╕ков╕чною мерзлотою мчали от╕ нарти,

а неслися вони поверх б╕лих хвиль яко╖сь вигадано╖

та нереально╖ морозно╖ глад╕. Н╕мою пустелею мчав

сл╕пий чолов╕к - доля забрала в нього вс╕ барви св╕ту,

натом╕сть дарувала потро╓не в╕дчуття звук╕в ╕ щедро

в╕дсипала уяви; сл╕пий мандр╕вник вочевидь бачив,

як закручуються за нартами сн╕гов╕ вихори, як часто

опускаються ╕ п╕дн╕маються вкрит╕ ╕не╓м боки собак

та як пустельним маревом мерехтить ╕ пливе поземка.

Василь ╢рошенко мчав за с╕мдесят к╕лометр╕в до хворого,

в╕н не м╕г в╕дмовити у б╕д╕ незнайом╕й людин╕.

╤ не т╕льки тому, що його, знавця сх╕дно╖ медицини,

чукч╕ називали "накомей", тобто чудо, в╕н просто не

м╕г - ╕ год╕. Раптом нарти почали спов╕льнювати х╕д,

дв╕ч╕ с╕пнулися ╕, впершись у сн╕гову кучугуру, спинилися.

"От ╕ все, в╕дв"язалася упряжка", - холодна ╕

якась байдужа думка промайнула у Василя Яковича.


А дал╕ почалося пов╕льне ╕ нев╕дворотне замерзання,

хоч як не кутався в╕н у хутряний одяг, могильний

подих в╕чно╖ мерзлоти ставав усе в╕дчутн╕шим.

Вреш т╕ зважився на останн╓: навпомацки поблизу

нарт нащупав найб╕льшу кучугуру ╕, докопавши руками

якнайб╕льшо╖ глибини, зарився у сн╕г з головою.

Якийсь час Василь Якович марне ╕ безусп╕шно гнав

чорн╕ думки, аби викинути ╖х геть у б╕ле безмежжя,

але вони поверталися нев╕дворотно, аж доки не спало

найменш спод╕ване: ╓диний порятунок в╕д цих думок


- писати. В╕н зараз же писатиме нов╕ казки, тут, у полон╕

б╕ло╖ могили, хай там десь наверху злов╕сно завива╓

хурделиця, а в╕н подумки писатиме на есперанто,

╕ якщо доля судитиме вибратися якимсь неймов╕рним

дивом, в╕н видасть колись "Чукотськ╕ опов╕дання".

Василь

╢рошенко


144144

Василь

╢рошенко


╤ в╕дразу прийшов спок╕й на душу, лягали сам╕ по

соб╕ рядки ново╖ опов╕дки, втрачався л╕к часу...


...В╕н писав, видавалося йому, в╕дколи себе пам"ята╓,

ще з Обух╕вки на Б╕логородщин╕, куди батько

перебрався, рятуючись в╕д немилосердних царських

"щедрот", що так рясно сипалися на укра╖нську землю.

П"яний рос╕йський п╕п упустив немовля в крижану

куп╕ль при хрещенн╕, тож прохвор╕вши к╕лька

рок╕в, Василько назавжди поринув у в╕чний морок

сл╕поти. Та крижана куп╕ль не в сил╕ була вистудити

добре серце. З допомогою сестри Льва Толстого Анни

Шарапово╖ Василь ╖де в Лондон, в корол╕вську музичну

академ╕ю для незрячих, де окр╕м класично╖ музики

посилено вивча╓ англ╕йську мову, продовжу╓ удосконалювати

есперанто, в╕дв╕ду╓ б╕бл╕отеки та музе╖.

╤ перш╕ публ╕кац╕╖ англ╕йською мовою сво╖х в╕рш╕в,

як╕ починалися словами: "Нема╓ щаслив╕шо╖ людини

на св╕т╕. Я бачу сонце, я бачу св╕тло..." П╕сля Лондона

була Франц╕я, лекц╕╖ в Сорбонн╕, знову Англ╕я, а сирого

кв╕тня 1914 року з корабля "Амур" Василь сходить

в японському порту Муруга, де його зустр╕ча╓ знаний

есперантист ╕ член ╤мператорсько╖ академ╕╖ наук Накамура.

В с╕м"╖ його Василь живе к╕лька м╕сяц╕в, аж

доки м╕н╕стерство осв╕ти Япон╕╖ да╓ дозв╕л на навчання

в ток╕йськ╕й школ╕ сл╕пих масажист╕в. Вивчення

медицини, японсько╖ мови ╕ л╕тератури, психолог╕╖,

музики, стр╕мке входження в л╕тературн╕ кола, ╕ ось

уже в лютому 1916 року в журнал╕ "К╕бо" ("Мр╕я")

Василь ╢рошенко публ╕ку╓ перший тв╕р японською

мовою "Опов╕дання паперового л╕хтарика". Наступн╕

роботи друкуються на стор╕нках японських журнал╕в

"Кайхо" ("Визволення"), "Кейдзо" ("Реконструкц╕я"),

"Варера" ("Ми"), "Тансману х╕то" ("С╕яч"), в газет╕

"Асах╕", Василь Якович виступа╓ з лекц╕ями в основному

в Ток╕йському ун╕верситет╕ й ун╕верситет╕ Васеда.


Знаменитою стала дискус╕я про культури Сходу

╕ Заходу в Ток╕о, коли тут побував з лекц╕ями Нобел╕вський

лауреат Раб╕ндранат Тагор. Василь Якович

б╕льш н╕ж сп╕рною вважав тезу Тагора про те, що зах╕дна

цив╕л╕зац╕я б╕льш матер╕альна, а сх╕дна - духовна,

що ╖м не знайти порозум╕ння.


- Ви спира╓тесь на протиставлення буддизму ╕

християнства, - обстоював свою точку зору перед


Тагором Василь Якович. - Це вже було у К╕пл╕нга. Насправд╕,

в цих культур багато сп╕льного, а коли люди

не завжди одне одного розум╕ють, то через незнання

мов, а ще через охочих сварити м╕ж собою людей.


╤ знову мандр╕вки св╕тами - Та╖ланд, який тод╕

йменували С╕амом, Б╕рма, ╤нд╕я, де ╢рошенко орган╕зову╓

школи сл╕пих, запису╓ народн╕ легенди, допомага╓

незрячим матер╕ально. Повернення у Япон╕ю,

створення ╕ публ╕кац╕я одних з найкращих сво╖х роб╕т

- "Серце орла", "Б╕рманська легенда"... Журнал

"Танемаку Х╕то" ╕м"я Василя ╢рошенка ставить в

один ряд з ╕менами А. Франса, А. Барбюса. В 1921 роц╕

одна за одною виходять книги Василя Яковича японською

мовою "Передсв╕танков╕ п╕сн╕" та "Останн╕й

подих", а в 1924 - "Заради людства". Художник Накамуре

Цуне пише "Портрет пана Ярошенка", який

на Всесв╕тн╕й виставц╕ мистецтв у Париж╕ удостою╓ться

╫ран-пр╕.


Така вже доля в бунтарсько╖ натури - за його погляди

╢рошенка свого часу вислали з ╤нд╕╖, "за меж╕

Британсько╖ ╕мпер╕╖", а тепер ╕ з Япон╕╖, пол╕цейськ╕

не в╕рили нав╕ть, що цей знаменитий японський письменник

- сл╕пий. Вони брутально роздирали пов╕ки

незряч╕й людин╕, яка мр╕яла "виростити на земл╕ сад

свободи"...


У Владивостоц╕, куди депортували Василя Яковича,

йому дивом вда╓ться

уникнути арешту, в╕н

пробу╓ через Рос╕ю,

що палала у полум"╖

громадянсько╖ в╕йни,

пробитися на Х╤╤╤

Всесв╕тн╕й конгрес

есперантист╕в у Прагу.

Та даремно, прикордонний

патруль

не пропуска╓, ╕ ╢рошенко

п╕шки ╕де (по╖зди

ж не курсували) в

Китай. М╕ж тим, уже

в жовтн╕ 1921 ро ку виходить

л╕тературний

додаток до пек╕нсько╖


Василь ╢рошенко.

Портрет

японського

художника

Цурута Горо


146146

газети "Ченьбо", який був повн╕стю присвячений

життю ╕ творчост╕ Василя ╢рошенка. Лу-С╕нь, з╕рка

китайсько╖ л╕тератури першо╖ величини, переклада╓

дванадцять казок Василя Яковича ╕ п"╓су "Персикова

хмарина" - у двадцятитомнику китайського класика

цим перекладам в╕дведено майже том.


Лу-С╕нь, людина ун╕кально╖ доброти, не т╕льки забрав

Ярошенка жити в сво╖й дом╕вц╕, а й влаштував

на роботу, яка унезалежнювала майбутн╓ його життя.

Приват-доцент Пек╕нського ун╕верситету, а згодом

професор Василь ╢рошенко чита╓ лекц╕╖ п"яти стам

студентам.


...Поверх товщ╕ сн╕г╕в гуляла хурделиця, вила тоскно,

як собаки, що зачули у н╕ч мерця. Над Василем

Яковичем сипуча пустиня сн╕г╕в ╕ нема на що спод╕ватися,

бо найближча жива душа х╕ба за десятки к╕лометр╕в

- видно, доля у нього така, щоб сходити

невим╕рний св╕т, а судилося згинути тут, у викопан╕й

власними руками б╕л╕й могил╕, поступово стаючи

мерзлою к╕сткою.


Раптом над головою почувся шурх╕т, спочатку

ледве вловимий, що мало р╕знився в╕д шурхоту гнаного

в╕тром сн╕гу, та в╕н наближався ╕ вже не ставало

сумн╕ву - розгр╕бають над головою сн╕г. "Вовки,

бродяч╕ духи ц╕╓╖ пустел╕", - спок╕йний, неначе чужий,

промайнув мимовол╕ здогад ╕ Василь Якович д╕став

ножа й приготувався до в╕дс╕ч╕. В ту ж мить к╕гтяста

лапа гребонула останн╕й сн╕г ╕ торкнулася його

руки. "Ам╕го!" - неймов╕рна думка струмом проб╕гла

вихолонулим т╕лом. Мов зачувши цю думку, ватажок

собачо╖ упряжки Ам╕го пробив останн╕й сн╕г до людини

╕, лизнувши руку, тихо ╕ вт╕шено заскавул╕в. Ам╕го,

як н╕ до кого на ╖хн╕й чукотськ╕й баз╕, прив"язався

до Ярошенка вс╕╓ю сво╓ю собачою душею, то ж коли

в╕дв"язалась упряжка, як т╕льки негаданою волею ст╕шилися

собаки, зум╕в завернути ╕ привести до покинутих

нарт.


Василь Якович розгр╕бав задуб╕лими руками, що

не хот╕ли слухатися, сухий сн╕г, лаштував через силу

упряжку, бо йому ще далеко ╖хати до людини в б╕д╕.

╤ знову рушили нарти кр╕зь замет╕ль, щоб творити добро:

л╕кувати тут, таких щирих ╕ на╖вних чукч╕в, а як

закине доля згодом в туркменськ╕ степи - вчити не


147

зрячих малюк╕в ╕ створити вперше у ╖хн╕й ╕стор╕╖ абетку,

╖здити в туркменське село з неспод╕ваною назвою

Моргун╕вка... Там житимуть виселенц╕ з Укра╖ни, в╕н

ставитиме для них концерти з укра╖нських п╕сень,

а для малеч╕ буде опера Лисенка "Коза-дереза" - ╕

н╕хто не пов╕рить, що артисти в ц╕й опер╕ вс╕ незряч╕.

Це буде колись, у незнаному майбутт╕, незнаному

для самого ╢рошенка, класика японсько╖ л╕тератури,

осв╕тнього д╕яча Китаю, Б╕рми, ╤нд╕╖, Туркмен╕╖ ╕ Рос╕╖,

це буде колись... А зараз мч╕ть, нарти, кр╕зь хурделиц╕

╕ замет╕л╕, п╕д неймов╕рним переливом полярного сяйва,

мч╕ть кр╕зь кучугури назустр╕ч жорстким ╕ в"╖дливо-

колючим в╕д немилосердного морозу в╕трам - там

десь за сн╕гами може померти незнана людина.


Василь ╢рошенко

та Ганна

Шарапова


148148

Георг╕й Гамов


З ПРАКОРЕН╤В

ЗАПОР╤ЗЬКО╥ С╤Ч╤


Сн╕ги мели без втоми другу добу, жмути др╕бних

як п╕сок сн╕жин зав╕рюха шпурляла просто в обличчя,

аж той крижаний п╕сок, що безжал╕сно с╕к лиця,

видавався насправд╕ гарячим мов присок. Другу добу

Георг╕й з Любою брели кр╕зь замет╕ль у б╕к кордону

з Ф╕нлянд╕╓ю, лютий мороз ╕ злий в╕тер назустр╕ч

мордували т╕ло, але т╕шили душу - все ж тако╖ погоди

менша в╕рог╕дн╕сть натрапити на патруль радянських

прикордонник╕в. Лише вноч╕ к╕лька раз╕в призупинялися

╕, обнявшись, в╕дпочивали стоячи; якби

спробували прис╕сти, могли б заснути ╕ сон той став

би вже в╕чним.


- Я б╕льше не можу, Джо, - спинилася врешт╕

Люба, спершись на лижн╕ палиц╕, радше нав╕ть не

сперлася, а пов╕силася ватяним знеможеним т╕лом.

- Мусимо, Ро, через "не можу", - твердо в╕дказав

чолов╕к, хоч ╕ соб╕ спинився. В ╖хньому веселому

молод╕жному гурт╕ за Георг╕╓м утвердилося ╕м"я

"Джо", а йому ж подобалося називати дружину Ро.

- Так вже судилося: ╕з пекла людського йти кр╕зь пекло

природи.

Вони просувалися ще к╕лька годин, сторожко вглядаючись

у б╕л╕ нап╕всут╕нки, розкреслен╕ навск╕сними

сн╕говими л╕н╕ями, пропот╕лий одяг зверху вкривався

льодяною к╕ркою ╕ ставав дерев"яним, аж доки Георг╕й

не пом╕тив, що на цьому узг╕р"╖ вони вже були.


- Ми ж по колу йдемо! - ╕ соб╕, пом╕тивши знайому

м╕сцину, стривожено вигукнула Люба.

Р╕шення, яке давно вже ворушилося в думц╕, в╕н

дал╕ в╕дкладати не м╕г - сили ф╕зичн╕ вичерпувалися,

а ризик втрапити на прикордонник╕в подвоювався.


- Не судилося, Ро, - здався врешт╕ чолов╕к, та в

голос╕ не в╕дчувалося тону поразки. - Але ми повторимо

це, т╕льки в л╕пшому вар╕ант╕.

Георг╕й ╕ Люба, на щастя, вернулися непом╕ченими

з ризиковано╖ подорож╕, де шанси були однаковими:

потрапити на мушку прикордонника, сп╕знати


не ф╕нськ╕, а, найв╕рог╕дн╕ше, уже сиб╕рськ╕ сн╕ги, чи

вирватися на Зах╕д ╕з густо огорнуто╖ стал╕нським мороком

кра╖ни.


Георг╕й Гамов з весело╖ студентсько╖ четв╕рки

мушкетер╕в, що утворили за ╖х словечком "джаз-банд",

першим зважився на такий в╕дчайдушний вчинок.

Ц╕й четв╕рц╕ в ун╕верситетському середовищ╕ щиро

заздрили ╕ так само щиро засуджували ╖╖. Молод╕ нахаби

за дев╕з обрали для "джаз-банда" не що-небудь:

"Не бути знаменитим так негарно". Видають журнал

"Отбросы физики", зат╕вають паради дотепност╕... Та

й ╕мена соб╕ обрали н╕вроку - одесит Георг╕й Гамов


- Джонн╕, Лев Ландау з Баку - Дау, Дмитро ╤ваненко

з Полтави - Димус. П╕д подив ╕ обурення професури

Лен╕нградського ун╕верситету ця тр╕йка ╕ ╖х друз╕

см╕ють зн╕мати галас, що нин╕шн╓ покол╕ння ф╕зик╕в

у ф╕зиц╕ ан╕чог╕с╕нько не тямить ╕ саме час створити

╤нститут теоретично╖ ф╕зики, зрозум╕ло, винятково

п╕д ╖х кер╕вництвом. То багато рок╕в ще спливе, коли

под╕бний ╕нститут справд╕ назвуть ╕м"ям одного з цих

задерикуватих спуде╖в - ╕м"ям Дау, Лева Ландау. Та

доля розсудить по-╕ншому ╕ розкида╓ ╖х по св╕тах.

Однак скандальна джаз-банда швидко вбивалася

в наукове п╕р"я. Георг╕й Гамов уже в двадцять чотири

роки досл╕дить один з чотирьох вид╕в рад╕оактивност╕,

створить теор╕ю альфа-розпаду, його статт╕ публ╕куються

в найпрестижн╕ших ╓вропейських журналах

╕ стають сенсац╕╓ю, що шоку╓. Академ╕к Володимир

Вернадський рекоменду╓ двадцятивосьмир╕чного

Георг╕я в члени-кореспонденти академ╕╖ наук ╕ його

обирають практично одноголосно. Молодий науковець

╖де в перше закордонне в╕дрядження. Знайомство

з Н╕льсом Бором, зустр╕ч в Гетт╕нген╕ з ╕ншими

славетними вченими, стаття видатного теоретика

ф╕зики Лауе в центральному н╕мецькому науковому

журнал╕... Це був справд╕ тр╕умф.


Дякуючи протекц╕╖ Бора, Георг╕й знайомиться з

Ернестом Резерфордом, блискуче виступа╓ в Лондонському

корол╕вському товариств╕ з проблем атомного

ядра, отриму╓ стипенд╕ю Рокфеллера в Кембриджському

ун╕верситет╕, зрештою отриму╓ чергове

запрошення Н╕льса Бора в Копенгаген. А Гуль╓мо

Маркон╕ оф╕ц╕йно запрошу╓ Гамова взяти участь в


150150

першому м╕жнародному конгрес╕ з атомного ядра у

Рим╕, в жовтн╕ 1931 року.


Георг╕й задоволено потира╓ руки ╕ залюбки пора╓ться,

вивалявшись у мастило, б╕ля сво╓╖ улюблено╖

╕грашки - мотоцикла, що став входити в моду:


- Я проведу л╕то в по╖здц╕ навколо ╢вропи на мотоцикл╕

╕ завершу по╖здку в Рим╕ до початку конгресу.

Але для цього треба ще продовжити в╕зу в сво╓му

паспорт╕. У радянському посольств╕, де ран╕ше особливих

проблем не було, Георг╕й раптом зустр╕вся з

холодною обережн╕стю.


- Вам треба спочатку в╕дзв╕туватись у Москв╕,

- погляд посла все ковзав у боки ╕ н╕як не вдавалося

з ним зустр╕тися.

В Москв╕ в Георг╕я вже починаються проблеми п╕д

час таких неминучих тод╕ сп╕вбес╕д.


- Ваш╕ публ╕чн╕ виступи ╕ твердження не завжди

в╕дпов╕дають положенням д╕алектичного матер╕ал╕зму...

Зокрема, принцип невизначеност╕ Гейзенберга.

Георг╕й зрозум╕в, що т╕льки надлюдська енерг╕я

зможе допомогти йому вирватися з Рос╕╖. Ще спробував

нелегально перейти кордон, але вже не ф╕нський...

Вирвавшись з дружиною в Крим, мовляв, на

в╕дпочинок, Георг╕й та╓мно лашту╓ човен, запаса╓ться

продуктами ╕ темно╖ ноч╕, з одним лише компасом,

в╕дплива╓ в напрямку Туреччини.


Георг╕й з Любою вже й легенду придумали, що казатимуть,

як допливуть турецького берега: в╕н представиться

данцем, показавши сво╖ стар╕ данськ╕ права

мотоцикл╕ста. А там вже весел╕ше, потрапивши в посольство,

Георг╕й зможе зв"язатися з Н╕льсом Бором.


Буря, що почалася негадано, стала на перешкод╕

планов╕ мандр╕вник╕в, хвил╕ наростали, ╕ як не старався

Георг╕й веслувати з Любою, до кривавих мозол╕в,

подорож зак╕нчилася п╕д прибережною кримською

скалою.


- Чи ви без розуму в такий час у море? ╤ чого вас

понесло? - сварили випадков╕ рибалки, що допомагали

у бурю подружжю вибратися на берег.

- Вгадайте, чого хлопець з д╕вчиною в море ходить,

- в╕дсварився Георг╕й ╕ цей жарт в╕двернув увагу

в╕д подальших розпитувань люду, що в т╕ часи серйозно

хвор╕в на шпигуноман╕ю.


Вирвати в╕зу Георг╕ю з дружиною допомагають

вчен╕ Заходу. Поль Ланжевен, радянський симпатик,

просить Бухар╕на, той "закида╓ слово" перед Молотовим.

╤ ось уже по╖зд вистуку╓ весело за межею, яку

незабаром назвуть "зал╕зною зав╕сою".


В╕тер свободи, ╕ свободи науково╖ д╕яльност╕ в т╕м

числ╕, без лякливого озирання чи в╕дпов╕да╓ Гейзенберг

д╕амату, носить Георг╕я ╢вропою ╕ Америкою.

В╕н працю╓ в Кембридж╕ у Резерфорда, пот╕м у Копенгаген╕

в Бора, згодом у США чита╓ лекц╕╖ в М╕чиганському

ун╕верситет╕, ста╓ професором ун╕верситету

Джорджа Вашин╜тона.


А як же повелося ╕ншим з четв╕рки мушкетер╕в

"джаз-банда"? Димус, себто Дмитро ╤ваненко, так

само стр╕мко ста╓ знаним в найширших наукових

колах. На два тижн╕ ран╕ше Вернера Гейзенберга

в╕н публ╕ку╓ роботу про протонно-нейтронну модель

атомного ядра, об╜рунтову╓ теор╕ю ядерних

сил, розробля╓ теор╕ю синхронного випром╕нювання.

За подальш╕ розробки об╜рунтованого Дмитром

╤ваненком ╓вропейськ╕ вчен╕ отримують нобел╕вськ╕

нагороди. Та й самого його вже в╕дверто запитують:


- А коли ж вам присудять Нобел╕вську прем╕ю?

- Терпляче стою у черз╕, - в╕джартовувався

вчений.

Насправд╕ Д. ╤ваненко стояв у черз╕ в енкавед╕вськ╕

кат╕вн╕. 1935 року вченого заарештовують без видимо╖

причини, хоча вс╕ знали, що вина його лише одна


- ще до б╕льшовицького перевороту батько ╤ваненка

видавав у Полтав╕ аж н╕як не б╕льшовицьку газету.

- По пояс у вод╕, з киркою по ш╕стнадцять годин

- так працю╓ на каторз╕ вчений з╕ св╕товим ╕м"ям -

лише десь поза прим╕щенням, на всяк випадок озираючись,

переш╕птувалися колишн╕ колеги.

Та все ж ╖х клопотання тр╕шки облегшило долю

╤ваненка. Його в╕дправляють в пол╕тичне заслання у

Томськ.


Десять рок╕в, як╕ могли б стати найпл╕дн╕шими, забира╓

у Димуса каторга ╕ Друга св╕това в╕йна.


По в╕йн╕ ╤ваненко продовжу╓ розробляти фундаментальн╕

ф╕зичн╕ проблеми, одночасно очолюючи

кафедру в Т╕м╕ряз╕вськ╕й академ╕╖. ╤ тут в╕н знаходить


152152

застосування неперес╕чному науковому баченню.

Метод "м╕чених атом╕в", розроблений ним, ╕ по сьогодн╕

широко у досл╕дницькому вжитку.


Зламати дух вченого рос╕йським опричникам не

вдавалося нав╕ть в часи найб╕льшого мракоб╕сся. Коли

висм╕ювали теор╕ю ймов╕рност╕ ╕ топталися брудними

ногами по ╕мен╕ Ейнштейна, Дмитро ╤ваненко публ╕чно

заявив:


- Якщо Ейнштейн - ╕деал╕ст, то пиш╕ть ╕ мене поряд

з ним.

...До Ландау якось звернулись колеги почути думку

про шефа Петра Капицю:


- Як дума╓ш, шеф людина чи скотина?

- Кентавр, - не задумуючись в╕дказав Дау. -

Може так вбрикнути, що ого-го!

В╕дтод╕ за Петром Капицею, якого ╕ шанували, ╕

боялися за вимоглив╕сть, надовго прикле╖лося пр╕звисько

"Кентавр".


Мало того, що Дау "охрестив" шефа, ще й з╕грав

злий жарт з колегами до дня його народження.


- Що б такого подарувати Петру Леон╕довичу,

аби не було банальним ╕ звичним?

Ландау тихенько щось прошепот╕в на вухо сп╕вроб╕тниц╕,

а та поважно кивнула головою в знак згоди


- Дау такий авторитет...

Коли на зборах Петру Капиц╕ урочисто вручили

бронзового кентавра на мармуров╕й п╕дставц╕, обличчя

╕менинника враз стало бурячковим, тод╕ пробурмот╕в

к╕лька сл╕в, що нагадували в╕дом╕ вислови, а врешт╕

виб╕г з прим╕щення, голосно хряснувши дверима.


Хтозна, може й за гострий язичок, а швидше ╕з заздрощ╕в

до такого талановитого ╕ везучого вченого,

т╕льки Ландау не знаходиться б╕льше м╕сця в Лен╕нград╕,

його направляють в тод╕шню столицю Укра╖ни

Харк╕в. То були прекрасн╕ роки для Дау. В╕н ста╓ кер╕вником

теоретичного в╕дд╕лу Укра╖нського ф╕зикотехн╕чного

╕нституту, одночасно зав╕ду╓ кафедрами

теоретично╖ ф╕зики в Харк╕вському ╕нженерно-механ╕чному

╕нститут╕ ╕ в Харк╕вському ун╕верситет╕.

1934 року Академ╕я наук присуджу╓ йому вчену ступ╕нь

доктора ф╕зико-математичних наук без захисту

дисертац╕╖, а в наступному роц╕ - звання професора.

Саме в Харков╕ Дау публ╕ку╓ роботи, як╕ складуть


153

йому св╕тову славу - про походження енерг╕╖ з╕рок,

надпров╕дн╕сть, розс╕ювання св╕тла, рух поток╕в електрично

заряджених частинок...


Слава не зм╕ню╓ характеру мушкетера з колишнього

"джаз-банда": у розпал психозу шпигуноман╕╖

╕ введення перепусток в науковий заклад, Ландау ч╕пля╓

перепустку на спин╕ чи нав╕ть нижче не╖, а його

колега Трапезникова перепустку в╕ша╓ на собачий

ошийник.


...Заломивши руки, енкаведисти вв╕пхнули Дау в

"чорний ворон" ╕ зникли в нев╕домому напрям╕ - що

╖м до великого таланту, до дол╕ людини, яка розум╕╓

свою значим╕сть ╕ дозволя╓ соб╕ - нечувано! - ╕рон╕чне

св╕тосприймання. Н╕ р╕дним, н╕ колегам, де перебува╓

Ландау, вияснити не вда╓ться. Вирахувала

лише мама, притому у досить неспод╕ваний спос╕б. За

радянськими законами, арештованому дозволялося

посилати 50 рубл╕в, то ж мама в ус╕ тюрми роз╕слала

по такому переказу. Поступово грош╕ почали повертатися

адресату, не повернулися т╕льки з Бутирсько╖ ╕

Харк╕всько╖ тюрми. В справ╕ "злочинця", майбутнього

Нобел╕вського лауреата, рос╕йськ╕ катюги виводи


На з`╖зд╕ ф╕зик╕в

у Польщ╕. Дн╕

Кракова, червень

1938 р. У першому

ряду зл╕ва направо:

Г. А. Гамов (2-й)

╕ Л. Розенфельд

(4-й). У другому

ряду 2-й ╕ 3-я зл╕ва


- подружжя Бор.

У третьому ряду

2-й зл╕ва -

Ч. Дарвин (мол.)


154154

ли на 153 стор╕нц╕: "Ландау признался в том, что буду чи

озлобленным арестом своего отца - Давида Львови ча

Ландау - инженера, осужденного в 1930 году за вредительство

в нефтяной промышленности на десять

лет заключения в лагерях (впоследствии был освобожден),

в отместку за отца примкнул к антисоветской

группе, существовавшей в Харьковском физико-

техническом институте".


Нема╓ сумн╕ву, що за антистал╕нську лист╕вку

Ландау чекала б погибель, якби за нього не заступився

Капиця у листах до Стал╕на, Молотова ╕ Бер╕╖.


...З такою ж посм╕шкою, з якою зустр╕чав житт╓в╕

бур╕, Георг╕й Гамов м╕г для "приколу" збити з

пантелику найсерйозн╕шу аудитор╕ю. Публ╕куючи

кап╕тальну працю з ф╕зики, раптом заманулося йому

п╕джартувати над колегами: Георг╕й посила╓ться на

не╕снуючу публ╕кац╕ю Ландау в журнал╕ "Червоний

гудок". Колеги-ф╕зики тероризують б╕бл╕отекар╕в

безусп╕шними проханнями знайти цей журнал, б╕бл╕отекар╕

соб╕ збилися з н╕г, шукаючи видання з такою

дивною назвою, аж поки вс╕ разом не здогадалися,

що ╖х "розвели".


Про вдачу Георг╕я залишилися найр╕зноман╕тн╕ш╕

вислови найславетн╕ших сучасник╕в.


"В╕н любив життя, любив азарт теоретичного пошуку,

був невичерпним на вигадку в науц╕, в жартах

╕ приколах".


"Патр╕арх сучасно╖ астроф╕зично╖ теор╕╖".


Який з цих вислов╕в найближчий до правди?


Обидва.


Принаймн╕ трич╕ йому б мала бути заслужено присуджена

Нобел╕вська прем╕я.


Ще в 1928 роц╕ Гамов публ╕ку╓ статтю про тунелювання

альфа-частинки, явище, що лежить в основ╕

термоядерних реакц╕й та ╕нших процес╕в. Пройде багато

рок╕в ╕ коли Гамов в╕дв╕да╓ Кавендишську лаборатор╕ю,

науковець Кокрофт розпита╓ його про можливост╕

зворотного процесу, чи можуть альфа-частинки

проникати в ядро. Георг╕й на прохання п╕драхував,

що буде, коли направити на ядро велике число альфачастинок,

тобто заклав основи теор╕╖ прискорювач╕в.

В 1932-му роц╕ такий прискорювач збудували Кокроф

╕ Уолтом - вони в╕дзначен╕ Нобел╕вською прем╕╓ю


1951 року, на розрахунки ж Георг╕я в нобел╕вських

документах посилання чомусь було в╕дсутн╓.


Шелестять стор╕нками п╕дручник╕в з ф╕зики й

школяр╕, де опов╕да╓ться про Всесв╕т ╕ Великий Вибух.

Теор╕я про це Георг╕я Гамова дозволила розпод╕лити

за часом ╕ температурою стад╕╖ утворення Всесв╕ту.

П╕сля вибуху ма╓ виникнути електромагн╕тне випром╕нювання,

яке тепер називають рел╕ктовим, до нашого

часу воно ма╓ в╕дпов╕дати 3-4 градус╕в Кельв╕на,

тобто довжина хвиль буде в к╕лька сантиметр╕в.


З фантастично╖ теор╕╖ дехто й п╕дсм╕ювався, аж

доки в 1965 роц╕ А. Пенз╕ас ╕ Р. В╕льсон не встановлять

це електромагн╕тне випром╕нювання в 3 Кельв╕на.

Шукали вони несправност╕ апаратури, причини

сторонн╕х шум╕в - ╕ все марно, аж доки теоретики

ф╕зики не порадили ╖м почитати Гамова.


Публ╕куючи дан╕ про сенсац╕йний експеримент,

зв╕сно, вони забули послатися на працю Георг╕я. А в╕н

в╕дреагував на поважн╕й конференц╕╖ в сво╓му стил╕.


- Якщо я загубив монетку, а хтось ╕нший знайшов,

я не доведу, що вона моя. Але ж я загубив монетку

в тому м╕сц╕, де ╖╖ знайшли.

А. Пенз╕ас ╕ Р. В╕льсон отримали Нобел╕вську

прем╕ю в 1978 роц╕. Георг╕й на той час був уже в кращому

св╕т╕.


Втрет╓ м╕г би Гамов стати нобел╕антом в неспод╕ван╕й

для себе галуз╕ - генетиц╕. Ось як в╕н пише про це

сам: "В 1954 роц╕ я зробив досить екстравагантне в╕дхилення

в б╕олог╕ю. То був р╕к, коли американський

б╕олог Джеймс Уотсон ╕ британський кристалограф

Френс╕с Кр╕к усп╕шно сконструювали правильну модель

ДНК... Прочитавши в Nature в травн╕ 1953 року

статтю Уотсона ╕ Кр╕ка, яка пояснювала як спадкова

╕нформац╕я збер╕га╓ться в молекулах ДНК в форм╕

посл╕довност╕ чотирьох груп, в╕домих як "основи"... я

зац╕кавився: а як же ця ╕нформац╕я проводиться в посл╕довн╕сть

двадцяти ам╕нокислот, як╕ утворюють молекули

проте╖ну. Проста ╕дея, яка прийшла в голову,

полягала в тому, що можна отримати 20 ╕з "4" п╕драхунком

числа вс╕х можливих триплет╕в, що утворюються

з чотирьох р╕зних сутностей".


╤ Георг╕й Гамов розгаду╓, як довжелезн╕ молекули

ДНК сп╕вв╕дносяться одна з одною, як збер╕га╓ться


156156

спадкова ╕нформац╕я, як переда╓ться нащадкам. Вчений

придуму╓ "первинний алфав╕т ДНК". Стаття про

це об╕йшла не т╕льки зах╕дн╕ науков╕ джерела, а дивом

небаченим нав╕ть передрукувалася в СРСР.


Трибуквений код ДНК було експериментально

п╕дтверджено на початку 60-х ╕ в 1968 роц╕ б╕ох╕м╕ки

США М. Н╕фенберг, Р. Холл╕ та Х. Коран удосто╖лись

прем╕╖ Альфреда Нобеля. Втрет╓ Шведська корол╕вська

академ╕я "не пом╕тила" Гамова.


...В╕дшум╕ли роки, ╕ дуже добре, що одесити

пам"ятають ╕ шанують свого земляка. Георг╕й Гамов

також не цурався сво╖х пракорен╕в. Аби не звинувачували

в суб"╓ктив╕зм╕, доречн╕ше буде послатися на

╕нш╕, неукра╖нськ╕ джерела. Ц╕кава стаття ╓ в журнал╕

"Вестник. On Line" (╧6) "Три его открытия были

достойны Нобелевской премии". Ось що пишуть автори

Мирон Амусья ╕ Марк Перельман (╤зра╖ль): "Георгий

Гамов родился в Одессе. Отец его преподавал

русский язык и литературу в гимназии, среди его

учеников был Троцкий, помянувший об этом в автобиографии.

По происхождении Гамовы были запорожскими

казаками, так что Г. А., неисправимый

шутник, включил в автобиографию репродукцию с

известной картины Репина". В ╜рунтовному матер╕ал╕

доктор╕в ф╕зико-математичних наук В. Френкеля

╕ А. Черн╕на "Возвращается Г. А. Гамов" ("Природа"

1989, ╧ 9) зустр╕ча╓мо також чимало ц╕кавих деталей.

Д╕д по батьков╕ Георг╕я був командувачем Кишин╕вського

округу, мамин батько - митрополит ╕

настоятель Одеського кафедрального собору. В тому

числ╕ ╓ тут рядки: "Семейные предания восходят по

временам Запорожской Сечи - недаром репродукция

с известной картины Репина включена Гаммовым

в автобиографическую книгу".


А ще участь Георг╕я поряд з угорцем Тейлором

╕ поляком Ухамом в розробц╕ воднево╖ бомби

(до атомно╖ не допустили перестрахан╕ американц╕


- формально в╕н по в╕йськовому квитку вважався

командиром Червоно╖ арм╕╖, бо читав колись лекц╕╖

на артилер╕йських курсах), а ще прекрасн╕ книги з

популяризац╕╖ науки...

Ми так мало зна╓мо про цю людину ╕ ╖╖ поважну

с╕м"ю, життя в Одес╕, ще менше про працю в Харков╕,


у знаменитому ф╕зико-математичному

╕нститут╕. А дарма.


В рос╕йських журналах в св╕й час на

групових фотограф╕ях св╕тових знаменитостях

Гамова замальовували, робили

подобу чорного якогось стовпа. Сьогодн╕

ж ц╕ та под╕бн╕ журнали "приватизовують

" Георг╕я Антоновича, проводячи

паралель ╕з ставленням ╕тал╕йц╕в до Расстрелл╕,

Росс╕ чи Кварнег╕. Не будемо

╖м заважати. Справд╕, якщо Фредерик

Шопен ви╖хав у двадцятил╕тньому в╕ц╕

╕з Польщ╕ ╕ не повернувся, але нав╕ки залишився

польським митцем, Олександр

Герцен, процитувавши на кордон╕ "Прощай,

немытая Россия" ос╕в назавжди в

Лондон╕ та залишився рос╕йським письменником,

скитальця Джорджа Байрона

не в╕дцуралася Англ╕я, то чому ма╓ укра╖нська

земля в╕дцуратися ╕мен╕ Георг╕я

Гамова?


А пл╕ткували ж про нього (публ╕чно! у прес╕!) на

т╕й земл╕ де чорною тушшю, замальовували нав╕ть

обличчя.


- Погнався за американськими долярами...

- Покинув сл╕пого ╕ безпом╕чного престар╕лого

батька.

Насправд╕ ж частенько Антон Гамов чимчикував

на пошту в найлют╕ш╕ й найголодн╕ш╕ 1933-1937

роки, де одержував, як св╕дчили енкавеес╕вськ╕ доноси,

"багат╕ продуктов╕ посилки" - може, т╕льки вони

й продовжили тр╕шки його життя. А д╕литися ними

старий Гамов починав тут же, з поштового в╕дд╕лення

- в╕н не м╕г пересилити той стражденний погляд

очей службовц╕в, що бачили з документ╕в вм╕ст посилок

- погляд несм╕ливий, соромливий ╕ водночас

прохальний, погляд очей, що ╓дин╕ тримали висхле

т╕ло, аби його в╕тер десь не пон╕с, погляд з висохлого

лиця, де пожовкла шк╕ра обтягувала немов г╕псовий

анатом╕чний череп, очей, що благали малозд╕йсненного

- милосердя.


157

Георг╕й Гамов


158158

Георг╕й Шарпак,

ф╕зик


ЗУСТР╤Ч У ШВЕЙЦАР╤╥


На бенкет╕ в готел╕ "Метрополь" ╤ван Васильович

Чувило так вже пригощав ╕крою швейцарських колег,

так вже пригощав, що аж друз╕ тихенько смикали

за рукав:


- Та облиш ту ╕кру, а то ще подумають, що ми сам╕

╖╖ н╕коли не бачили...

- Для нас вона теж не картопля. Але ви на власн╕

оч╕ пересв╕дчилися, чого та ╕кра мен╕ вартувала? - не

погоджувався ╤ван Васильович, замилувано зирячи

на апетитн╕ чорн╕ ╕кринки, що вилискували на фон╕

б╕лого фарфору.

До делегац╕╖ радянських ф╕зик╕в швейцарськ╕ митники

поставилися досить-таки пильно. Йшов 1959

р╕к, ╕ це була перша делегац╕я в ╢вропейський центр

ядерних досл╕джень в околицях Женеви, на кордон╕

з Франц╕╓ю. Однак в розпал "холодно╖ в╕йни" митник╕в

за╕нтригувала не зброя або ╕нше з крим╕налу в рос╕ян,

про що для годиться перепитали, як велика, на ╖х

думку, к╕льк╕сть гор╕лки, що зрадливо збулькувала в

чемоданах, ╕ така ж к╕льк╕сть ╕кри.


- Чи ви тут торгувати з╕брались? - примружив

око митник ╕ знизав плечима. - Не належить така

к╕льк╕сть.

- Ми не б╕знес, ми наука, - захищався гонорово

ламаною мовою Чувило, який в╕дпов╕дав у делегац╕╖

за гостинц╕.

- Начебто в центр╕ ядерних досл╕джень не ╕кру з

гор╕лкою досл╕джують, - розтягував слова митник,

буц╕мто подумки зважував, чи може сп╕р╕тус бути

предметом наукових досл╕джень.

- Ми - народ гостинний, - розводив руками

╤ван Васильович, як рибалка, що показу╓, яку здобич

в╕н вполював.

- Не належить понад норму, - повторював сво╓

митник.

- Зрештою, це дипломатичний вантаж! - вигукнув

з серця Чувило.

Певно, "дипломатичний вантаж" добив затятих

митник╕в, бо вони, перемигнувшись про щось м╕ж


собою, щиросердно розреготалися ╕ пропустили без

подальшого догляду так╕ дорогоц╕нн╕ для в╕зитер╕в чемодани.


Неспод╕ванки для ╤вана Васильовича кордоном не

зак╕нчувалися. Сп╕лкуючись ╕з французькими вченими,

в╕н пом╕тив на соб╕ зосереджений погляд одного з

тутешн╕х колег.


- Жорж Шарпак, - представився чолов╕к одного

в╕ку з Чувилом - пот╕м з"ясу╓ться, що вони й справд╕

ровесники, обо╓ з 1924-го. - Даруйте за запитання: а

зв╕дки ви родом?

- Ворошиловградська область, Луганськ, м╕сто перейменовують,

зате р╕чка ймення не м╕ня╓ - Лугань.

- А я народився на Р╕вненщин╕, там ╓ така р╕чка

Горинь... Нарекли ж мене насправд╕ Георг╕╓м, -

Жорж дивився кудись, примруживши оч╕, мов погляд

сягнути був здатен далеко за ст╕ни банкетно╖ зали, до

берег╕в лаг╕дно╖ Горин╕, яка навесн╕ розлитись може в

безмежжя, зате як з╕йде та вода геть, т╕ береги зажовт╕ють

до р╕з╕ в очах золотими розливами латаття... Так

далеко л╕тa, коли в╕н ходив благословенними берегами,

так далеко Женева в╕д р╕вненсько╖ Дубровиц╕.

Зате на банкет╕ Чувило ╕з Шарпаком могли б╕льше

поговорити.


- Ви воювали? - обережно перепитав Шарпак,

дивлячись, як вправно ╤ван Чувило пора╓ться л╕вою

рукою - зам╕сть зап"ястя право╖ був протез.

- Довелося. - ╤ван Васильович в╕дпов╕в спок╕йно,

нав╕ть якось буденно. - Ц╕каво, що з сво╖м батьком я

був зовс╕м поряд п╕д Стал╕нградом, а д╕знався про це,

як обо╓ прийшли з в╕йни.

За в╕йськовими законами писати в листах про м╕сце

дислокац╕╖ в╕йськових частин ╕ м╕сце бо╖в, зрозум╕ло,

було заборонено. Батько лиш пот╕м опов╕в про

сво╓ поранення. В╕н залишився живим т╕льки тому,

що якийсь сержант перен╕с його з берега р╕ки в госп╕тальну

баржу, де батьков╕ ампутували ноги. Коли ж

одного разу ╤ван Васильович запросив у гост╕ до себе

к╕лькох колег ╕ став знайомити з батьком в ╕нвал╕дному

в╕зку, один з них сказав, що вони знайом╕ - то був

сержант, рят╕вник батька.


- Ун╕кальн╕ ╕нколи доля дару╓ зустр╕ч╕, як це у нас

з вами, - погодився Шарпак. - Я, до реч╕, теж був


160160

учасником руху Опору, смакував харч концентрац╕йного

табору Дахау, ╕ ось уже багато л╕т життя пов"язав

╕з Франц╕╓ю.


╥м обом лише по тридцять п"ять, але ск╕льки житт╓вих

дор╕г пройдено, не кв╕тами всипаних ╕з далекого

дитинства, а болем ╕ стражданнями. Про ╤вана

Васильовича напишуть: "Видатний рос╕йський ф╕зик,

один ╕з засновник╕в Лаборатор╕╖ високих енерг╕й (в

П╕дмосковн╕й Дубн╕), лауреат Державно╖ прем╕╖, директор

Московського ╕нституту теоретично╖ та експериментально╖

ф╕зики, в╕н вн╕с надзвичайний вклад

в м╕жнародну сп╕впрацю ф╕зик╕в багатьох наукових

центр╕в св╕ту". Ще б╕льша слава заслужено випаде

Георг╕ю. "Жорж Шарпак, видатний французький ф╕зик,

який народився у Польщ╕" - чита╓мо в сотнях

дов╕дник╕в. В 1992 роц╕ йому вручать Нобел╕вську

прем╕ю за розробку детектора елементарних часток,

створення багатопров╕дниково╖ пропорц╕йно╖ камери.

Об╕йде св╕т його книга (в Рос╕╖ вона вийшла п╕д

назвою "Жизнь, как связующая нить", в Укра╖н╕ перекладу

дос╕ нема╓), де опов╕да╓ться про дитинство

╕ юн╕сть, шлях у велику ф╕зику, зустр╕ч╕ з людьми з╕

св╕товими ╕менами. А ще в його дом╕ знаходитимуть

прихисток в╕дом╕ вчен╕ ╕ радянськ╕ дисиденти. Ось

як згадуватиме про це знаний ф╕зик ╕ радянський

пол╕тв"язень, сподвижник Сахарова, Юр╕й Орлов:

"Десять лет заключения сделали меня теперь арестантом

времени: слишком мало лет осталось на науку,

слишком мало часов в сутках на исследования...

Мне поэтому не удалось по-настоящему разглядеть

изумительные швейцарские горы... Зато дружеская

теплота, окружавшая нас, компенсировала все эти

потери... Жорж Шарпак, знаменитый изобретатель

проволочных камер для регистрации элементарных

частиц, нередко привозил нас с женой на своей говорящей

по-французски машине к себе домой, где

можно было расслабиться и выпить вина на выбор:

заложенного ли в год моего ареста, или в год моего

суда, или в год моего освобождения". Дещо по-р╕зному

жилося вченим в Рос╕╖ та Женев╕...


- Я нав╕ть не знаю, чи дос╕ збер╕гся наш родинний

будинок в Дубровиц╕, - з сумом говорив Жорж

Шарпак ╤ванов╕ Васильовичу. - Зате певен, що бага


161

то дом╕вок з батьк╕всько╖ цегли ще довго служитимуть

мо╖м землякам.


Батько Георг╕я волод╕в п╕дпри╓мством ╕з виробництва

цегли, що прислужилося вельми в прямому розум╕нн╕

у розбудов╕ пол╕ських с╕л та м╕стечок.


- Я теж р╕дко нав╕дуюся в р╕дн╕ кра╖. Таку вже

соб╕ ми вибрали долю, - з╕тхнув ╤ван Васильович.

...В банкетному зал╕ гам╕р ╕ шум наростав, бо таки

не пропали марно митн╕ старання Чувила, люди з

вельми р╕зних кра╖н з перекладачами й без них знаходили

сп╕льну мову, але Чувило з Шарпаком на це

мало зважали - ╖м було про що переговорити, людям

з берег╕в р╕зних р╕чок, але як╕ течуть по одн╕й земл╕,

ймення як╕й Укра╖на.


Жорж

Шарпак


162162

В╕ктор Пет╕,

командир 2-го

Укра╖нського


Батальйону


НА ФРАНЦУЗЬК╤Й ЗЕМЛ╤


Полковник Легарде вийшов на середину площ╕ й

пов╕льним поглядом окинув стр╕й. П╕втисяч╕ стр╕льц╕в

вишикувалися сотнями, по тро╓ в колон╕, поперед

них - кулемети, м╕номети й гармати, а за спинами

розм╕стилася обозна господарка з к╕ньми й возами.

В пооб╕дн╕й пор╕ спека спала, подих юно╖ осен╕ вже

в╕дчувався в пов╕тр╕, ╕ в╕тер лиш злегка ворушив укра╖нський

прапор над площею - не бачений дос╕ французьким

полковником, але такий щемкий для стр╕льц╕в

сво╖ми кольорами пшениц╕ ╕ неба, вельми далеко╖

в╕д французьких г╕р Укра╖ни.


Наступала урочиста мить, ╕ з одного боку в╕д Легарде

виструнчився майор В╕ктор Пет╕, кап╕тан Лекрерк,

а з ╕ншого - американський льотчик, англ╕йський

лейтенант Тома Гарвель та польський лейтенант Паол╕.

Розкотисто над площею луна╓ команда "Кур╕нь на


- струнко!"

Кур╕нний Негребецький, муштрований в арм╕╖

Укра╖нсько╖ Народно╖ Республ╕ки та н╕мецьк╕й арм╕╖,

карбуючи крок, проходить понад стро╓м ╕ зупиня╓ться

для допов╕д╕ полковнику Легарде.


- Укра╖нський кур╕нь ╕мен╕ Тараса Шевченка повн╕стю

готовий боротися за волю Франц╕╖ та славу

Укра╖ни!

На хвильку п╕сля сл╕в перекладача зависла тиша,

сторожка ╕ вич╕кувальна, а тод╕ Легарде вдихнув на

повн╕ груди:


- Спасиб╕ за допомогу б╕дн╕й поневолен╕й Франц╕╖!

Хай живе Укра╖на!

П╕сля трикратного "Слава! Слава! Слава!" розпочалася

церемон╕я призначення майора В╕ктора Пет╕

командантом куреня та видача пов"язок з французьким

триколором й укра╖нською символ╕кою. В ╕стор╕╖

п╕втисячного загону укра╖нських вояк╕в у Друг╕й

св╕тов╕й в╕йн╕ розпочалася нова стор╕нка, писана на

французьких полях, горах ╕ перел╕сках.


Гарчали в╕вчарки, рвучи пов╕дки б╕лими, як з

нержа в╕йки, зубами, з одних вагон╕в в ╕нш╕ перевантажували

ще безвусих юнак╕в, яких планували везти


десь у н╕мецьк╕ каменоломн╕ нацистськ╕ рабовласники.

Так само з ╕нших вагон╕в вивантажували радянських

в╕йськовополонених, укра╖нських юнак╕в, що

нер╕дко в╕д виснаження ╕ незаго╓них ран хилилися

в╕д одного лиш в╕тру. Так в 1942 роц╕ окупац╕йний

режим в Ки╓в╕ формував "шуцманшафт" - батальйони.

Вони мали охороняти об"╓кти ╕ битися з радянською

партизанкою, укра╖нц╕ мали воювати з укра╖нцями.

Частина ╖х, кому пощастило, в╕дразу вт╕кали

до повстанц╕в у волинськ╕ л╕си, когось розстр╕лювали

перед стро╓м, просто на подв╕р"╖ казарми, аж доки г╕тлер╕вц╕

не втямили: близьк╕сть укра╖нського п╕дп╕лля

робить так╕ батальйони для них вельми непевними.

Батальйони перекидають у Б╕лорус╕ю з т╕╓ю ж метою.

Через багато л╕т сов╕сть б╕лоруського народу, народний

письменник Василь Биков, напише про т╕ часи:

"Боротьба б╕лорус╕в проти н╕мецьких загарбник╕в

була використана б╕льшовиками у пол╕тичних ц╕лях.

Партизанський рух з початку викликався ╕ контролювався

парт╕йними органами, засланими через

фронт чек╕стами, як╕ продовжували звичну дово╓нну

д╕яльн╕сть. Б╕лорус╕я в ц╕й в╕йн╕ опинилася м╕ж вогнем

╕ полум"ям: з одного боку жорсток╕сть окупац╕йно╖

влади, з ╕ншого - не менша жорсток╕сть "народних

месник╕в" стосовно вс╕х, хто не з ними. Нац╕ональна

воля б╕лорус╕в до власного самовизначення ╕ самовираження

до уваги не бралися; в╕йна з обох бок╕в велася

безжальними методами середньов╕ччя без всякого

милосердя до мирних жител╕в". Позаду тяжк╕ бо╖

з радянськими партизанами, дезертирство у зовс╕м

близьк╕ волинськ╕ л╕си до укра╖нських повстанц╕в.


Н╕ в кого найменших сумн╕в╕в не було, що в╕йну

розв"язали сп╕льно фашизм н╕мецький ╕ фашизм рос╕йський,

бо давно вже в╕домими стали слова "прем"╓ра

" Молотова, мовлен╕ ним 31 жовтня 1939 року на

сес╕╖ Верховно╖ Ради СРСР: "Не т╕льки безглуздо, а

й злочинно вести в╕йну за "знищення г╕тлеризму",

прикриту фальшивим прапором "боротьби за демократ╕ю

". Н╕меччина одержала в Радянському Заполяр"

╖ базу, що забезпечувала д╕╖ п╕дводних човн╕в

проти британських корабл╕в. Ус╕ н╕мецьк╕ потреби в

марганц╕, без якого неможливо виплавити панцирну

сталь, покривав Радянський Союз. А ще ж зб╕жжя,


164164

нафта, алюм╕н╕й ╕ транзитом з Япон╕╖ - каучук. Усе

для Вермахту, усе для перемоги!"


Не знаючи, зв╕сно, що напише письменник-фронтовик

Василь Биков, один з укра╖нських старшин

Орест Б╕лак зазначить в ун╕сон: "А що ми були на Б╕лорус╕╖

╕ боролися проти червоних банд, то це ц╕лком

нормально, бо б╕лоруси - це наш╕ брати-слов"яни в╕д

Володимира Великого. Червон╕ москал╕ вкрали ╖м щастя

орган╕зувати свою власну нац╕ональну партизанку,

та до того ж ╖х грабували ╕ часто палили ╖х села". Коли

ж прийшов наказ п╕дпорядкувати батальйони, де переважали

укра╖нц╕, штабов╕ Рос╕йсько╖ визвольно╖ арм╕╖

генерала Власова, в один дух вс╕ почали говорити про

перех╕д в Повстанчу арм╕ю на Волинь. Та н╕мецьке командування,

об╕знане в настроях, випередило: потяг з

укра╖нцями руша╓ на Зах╕д, 18 серпня 1944 року перетина╓

Рейн ╕ прибува╓ у французьке м╕сто Страсбург"

для боротьби з Французьким Рухом Опору. Страсбург,

Мюльгауз, Бельфорт, Безансон, Вольдаган, ще

21 серпня н╕мц╕ встигають призначити сво╓ командування

╕ розм╕стити стр╕льц╕в у казармах. Лише десять

дн╕в знадобилося в незнайом╕й кра╖н╕, щоб налагодити

з Рухом Опору контакт ╕ вишикуватись на площ╕ п╕д

французьким ╕ укра╖нським прапорами.


╤ ось полковник Легарде в╕та╓ укра╖нц╕в з╕ вступом

у французький Оп╕р, а вже наступно╖ ноч╕, з 31 серпня

на 1 вересня, перший б╕й.


Ледве засутен╕ло, автомоб╕льн╕ фари машин, що

наближалися, обережно промацували небо, наче чатуючи

на небезпеку там, а не на земл╕, нервово буркали

двигуни, у такий спос╕б проявляючи сво╓ невдоволення

вельми нер╕вною дорогою - колона машин

та мотоцикл╕в майже пор╕внялася ╕з зас╕дкою.


- Увага! - переда╓ по ланцюжку кур╕нний. -

Бити насамперед по голов╕ колони ╕ хвостов╕!


- У хв╕ст ╕ в гриву! - засм╕явся стр╕лець поруч.

Довг╕ гарк╕тлив╕ черги кулемет╕в, коротко ╕ знервовано,

як сорока, що зачула небезпеку, стрекотнув

автомат, за ним другий ╕ трет╕й, зненацька заскочена

колона огризнулася безладною стр╕ляниною. Та ось

вибухнула перша вантажна автомашина, клуби полум"

я знялися над колоною, фотограф╕чними жовточервоними

бл╕цами вихоплюючи на мить метушлив╕


ф╕гури н╕мц╕в, що враз ставали м╕шенями. Оговтавшись

в╕д неспод╕ваного нападу, г╕тлер╕вц╕ в╕дпов╕ли

довол╕ щ╕льним вогнем, але той вогонь, як ╕ полум"я

палаючо╖ автомашини, потрохи р╕дшав, спадав ╕ нарешт╕

настала тиша. Лише фари к╕лькох мотоцикл╕в

поблимували вдалин╕, щасливим випадком уникаючи

куль навздог╕н. Командант В╕ктор Пет╕ заноту╓: "Ця

сотня атаку╓ неспод╕вано н╕мецький в╕дд╕л, вбива╓ в╕с╕м

н╕мц╕в (в тому числ╕ кап╕тана, ш╕стьох п╕дстаршин ╕

шофера), здобува╓ дв╕ автомашини "Татра" ╕ один с╕дкар.

Одна "Татра" ╕ багато с╕д-кар╕в знищен╕, залишаючись

на побо╖щ╕. Здобуто р╕зну зброю ╕ амун╕ц╕ю".


Особливо знадобився в подальшому захоплений

арх╕в н╕мецького штабу.


А дал╕ потягнулися дн╕ за днями, бо╖ за боями, ╕нколи

╕ по к╕лька в╕йськових операц╕й за день. В наступ╕

на м╕сто Понтарл╕╓ сперш св╕чками запалали

три н╕мецьк╕ автомашини, чорний дим, к╕птява ╕ запах

палено╖ гуми, в╕д якого забивало дихання; наступ

спотикнувся на застав╕ ля Мен-Горгон, яка контролювала

перехрестя дор╕г. Лише вибивши з натугою

г╕тлер╕вц╕в з ретельно облаштованого ними укр╕плення,

вдалося з"╓днатися з марокканською кавалер╕╓ю

та ╕ншими французькими частинами. Вони разом з

ними вв╕йшли в м╕сто, а також з альп╕йськими стр╕льцями,

╕ в м╕ру того як кур╕нь крокував вулицями над

будинками п╕дн╕малися французьк╕ прапори, у в╕тринах

виставлялись портрети де Голя - хоча подекуди

ще на вулицях чулася в╕ддалена стр╕лянина. В боях за

м╕сто склав голову Брон╕слав Козинський, поранили

Лукинюка ╕ Токаря.


Ще не вистигли ц╕вки збро╖, як дв╕ сотн╕ з укра╖нського

куреня перекидають на допомогу частинам в

Шо-л╓-Пассаван, де блокувався в╕дх╕д г╕тлер╕вц╕в.


Раптом з"являються танки з французькими прапорами,

дво╓ з куреня встають ╕ з французьким триколором

╕дуть назустр╕ч. Та вмить на танку прапор зника╓,

натом╕сть гаркнула кулеметна черга ╕ зацьвохкали

кул╕ п╕д ногами, зн╕маючи легку куряву - п╕дступна

хитр╕сть могла б коштувати багатьом життя. ╤ все ж

полягло шестеро з укра╖нських стр╕льц╕в, багатьох

поранили, а Степан Кириляк нарахував у сво╓му одяз╕

п"ятнадцять д╕рок в╕д куль.


166166

П╕дступом вир╕знялись не т╕льки г╕тлер╕вц╕. Вже

9 вересня укра╖нський кур╕нь в╕дв╕дала радянська

делегац╕я, в т╕м числ╕ п╕дполковник Федоров ╕ кореспондент

"Правды".


- Радянська арм╕я жене н╕мця все дал╕ на зах╕д,

- опов╕дали гост╕. - До перемоги не так вже далеко.

Вам треба вертатися додому.

Стр╕льц╕ слухали мовчки, подумки зважуючи кожне

слово: за час н╕мецько╖ окупац╕╖ стало широко в╕домо,

ск╕льки люду ╕ в яких м╕стах вигубили при в╕дступ╕

Червоно╖ арм╕╖ в сорок першому, ск╕льки в Сиб╕р народу

втрапило з╕ стражденно╖ Зах╕дно╖ Укра╖ни.


- Так коли ж ви вернетесь на батьк╕вщину? - допитувалися

в╕дв╕дувач╕.

- Вернемося, - в╕дпов╕в за вс╕х лейтенант Мекешко.

- Але на танках.

Тим часом наб╕гали нов╕ над╕╖, ╕ не вс╕ вони були

однозначн╕. Рад╕сть ╕ сум водночас, коли команданта

укра╖нського куреня В╕ктора Пет╕ французьке кер╕вництво

забрало на п╕двищення - кер╕вником третього

в╕дд╕лу п╕докруги F. F. I. D 2. Восьмеро стр╕льц╕в

отримали державн╕ нагороди ╕менем Франц╕╖. Лише

через роки буде опубл╕ковано пох╕дний журнал В╕ктора

Пет╕.


"Французьк╕ сили Спротиву,

П╕докруга Д 2

Кордонна Група Департаменту Ду,

2-ий Укра╖нський Кур╕нь


ПОХ╤ДНИЙ ЖУРНАЛ

нотував майор В╕ктор Пет╕


Другий Укра╖нський кур╕нь в склад 30-╖ п╕хотно╖

див╕з╕╖ СС при╖жджа╓ коло 15 серпня 1944 до Франц╕╖.

25 серпня - Кур╕нь з╕ сво╖м полком на постою в

Кош╕ у Вальдагон╕.


27 серпня - Розправа з н╕мцями в казармах у Вальдагон╕.

Посуваючись на сх╕д в╕д Вальдагону, кур╕нь

знаходить зв"язок з Ф. Ф. ╤. - в╕дтинку Л╓клерка.


29 серпня - Пост╕й у П"╓рфонтен.

30 серпня - Пет╕ перебира╓ команду над куренем.

31 серпня - Наказ операц╕й на Вальдагон - як на


сл╕док втеча поручника Гаврилишина, що повернувся


назад до Коша у Вальдагон╕ п╕д претекстом забрати

зв╕дти священика, л╕каря, машин╕сток ╕ вбити поручника

Сандула, який п╕д час розправи з н╕мцями залишився

в Кош╕ у Вальдагон╕.


В╕дкликання наказу кап╕таном Шевр╕╓. До одно╖ сотн╕,

одначе, в╕дкликання наказу не доходить. Ця сотня,

п╕дходячи на позиц╕ю, атаку╓ неспод╕вано н╕мецький

в╕дд╕л, вбива╓ в╕с╕м н╕мц╕в (в тому числ╕ кап╕тана,

ш╕стьох п╕дстаршин ╕ шофера), здобува╓ дв╕ автомашини

"Татра" ╕ один с╕д-кар. Одна "Татра" ╕ багато

с╕д-кар╕в знищен╕, залишаються на побо╓вищ╕.


Здобуто р╕зну зброю й амун╕ц╕ю. На вбитому кап╕тан╕

Тео Ф╕шбах знайдено рапорт про в╕дх╕д 2-го

Укра╖нського Куреня й доказ зради поручника Гаврилишина,

а також наказ походу для 2-го московського

полку.


4 вересня - Наскок одно╖ чоти укра╖нц╕в на роздор╕жж╕

Ля Мен Ст. ╫ор╜он. Три н╕мецьк╕ вози, що ╖хали

до Понтарл╕╓, знищено, а залогу вбито. К╕нцева кооперац╕я

з легкими французькими частинами.


5 вересня - Здобуття Понтарл╕╓. Одна сотня

укра╖нц╕в у сполученн╕ з батальйоном Валянтена з 3-го

полку альп╕йських стр╕льц╕в. - Один вбитий, два ранен╕.

Захоплено багато полонених (Майор Пет╕ - поручник

Федор╕в).


Б╕й у Шо-л╓-Пассаван.


Дв╕ сотн╕ укра╖нц╕в атакують н╕мецьк╕ панцерники.

Ш╕сть укра╖нц╕в вбитих. Один вбитий француз

(сержант Без з П"╓рфонтен).


6 вересня - Наступаючи з Валльон п╕д наказами

полковника ╫╕лл╓бо з 4-го полку 11, кур╕нь здобува╓

Дамбл╓н. - Один вбитий в╕д гарматного стр╕льна.


10 вересня - Здобуття м╕сцевост╕ ╫у.


Ударна патруля, зложена з 5 чолов╕к (з яких три

будуть ранен╕ ╕ один вбитий), проти танк╕в. Взято в

полон к╕лька н╕мц╕в.


11 вересня - Стежа до ╫ран-Буа. Доброволець, цив╕льний

пров╕дник Морель з Мошан, ранений. Запеклий

б╕й одно╖ сотн╕, перекинено╖ оп╕сля до ╫ран-Буа.


Н╕ч з 11 на 12 вересня - с╕м укра╖нц╕в ╕ один ФФ╤

Мажж╕ ранен╕ гарматним вистр╕лом.


13 вересня - Наказ в╕дтяти дорогу на п╕вн╕ч в╕д

Пон-де-Руаде.


168168

Один км на п╕вн╕ч в╕д цього м╕ста для п╕дтримки

наступу з п╕вдня. Одна сотня стр╕льц╕в, команда куреня

й третя сотня (Федорова) попадають в оточення

внасл╕док н╕мецького протинаступу з флянгу

поляни, протинаступу з панцирною збро╓ю, що в╕дтяв

ц╕ частини в╕д решти куреня.


Ще на самому початку французька гармата 57,

що мала нас супроводжувати, наскочила на 3 н╕мецьк╕

м╕ни, дв╕ наступн╕ 57 не змогли через це п╕ти вперед ╕

таким чином згадан╕ вище одиниц╕ в╕дтят╕ в╕д зв"язку

з Мошан.


Поручник Паол╕ вбитий, один укра╖нець ранений


- в намаганн╕ знайти цей зв"язок.

Наш╕ одиниц╕ оточен╕ ворогом, в частин╕ л╕су, що

межу╓ з роздор╕жжям б╕ля ферми Монтпурон.

Н╕мецьк╕ танки патрулюють довкола наших позиц╕й.

Н╕мц╕ копають сво╖ становища довкола нас, особливо

вноч╕.

14 вересня - Вирива╓мось з оточення. В╕дступ на

Мошан-Нефшатель.


15 вересня - Дамбл╓н (стан на 15 вересня 1944).


10 укра╖нц╕в убитих. 2 французи убит╕.


11 укра╖нц╕в ранених. 2 французи ранен╕.


Кур╕нь в╕дходить на в╕дпочинок до Епенуа, чекаючи

на сво╓ влиття в ╤ноземний лег╕он.


Майор В╕ктор Пет╕ переведений до Штабу П╕докруги

Ф. Ф. ╤. - Д 2, де викону╓ обов"язки Шефа 3-го

Бюра.


В╕ктор Пет╕".


Тим часом кур╕нь опинився без ф╕нансування:

вв╕йти в регулярну арм╕ю, за законом, укра╖нськ╕

стр╕льц╕ як ╕ноземц╕ не могли, а п╕д статус в╕йськовополонених

не п╕дпадали. А тут ще й тиск радянсько╖

дипломат╕╖. Якийсь час перебивалися, продаючи вози,

кон╕ та ╕нше з майна.


Коли прийшов наказ про розформування, стр╕льц╕

без розмов склали зброю, але зажадали розписки:


- Як буде Укра╖на самост╕йною, Франц╕я ма╓ повернути

зброю укра╖нському уряду.

Стр╕льц╕в куреня повантажили на в╕йськов╕ автомашини

╕ повезли на станц╕ю Моншард. Прощальн╕


169

помахи хустинок з в╕кон ╕ церковний передзв╕н, спец╕ально

яким проводжали французи бойових побратим╕в:

той подзв╕н зн╕мався над вуличками ╕ будинками,

подзв╕н прощання ╕ благословення.


╤ знову вистукують на рейках вагони з укра╖нськими

стр╕льцями, через Лонг-ле-Сень╓, Бург, Шамбр╕,

Гренобль ╕де ешелон на п╕вдень Франц╕╖ ╕ 2 жовтня

прибува╓ до Марселя. 8 жовтня новий командант куреня

кап╕тан В╕рв╕ль шику╓ стр╕льц╕в.


- Хто хоче ╖хати в СРСР - крок вперед!

Кладовищна тиша зависла над шеренгами, надмогильним

каменем придавила душ╕ людей, яким

належало зробити нев╕дворотний виб╕р: ╕ти чи залишатися?


╤ ось перший стр╕лець робить крок уперед, другий,

трет╕й, двадцятий. Сто ш╕стнадцять вояк╕в вийшли

вперед, не в змоз╕ подолати глибинно╖ туги, сильн╕шо╖

страху за ймов╕рн╕ насл╕дки.


А ще через к╕лька дн╕в на вимогу Кремля прийшло

розпорядження заборонити укра╖нцям вступати до

французького ╕ноземного лег╕ону, решту ж вояк╕в

в╕дправити в радянський таб╕р. ╥х посадили на машини

╕ рушили до радянсько╖ м╕с╕╖. Та раптом просто у

пол╕, не до╖жджаючи м╕с╕╖, колона спинилася.


- Хлопц╕, я порушую наказ, - сказав французький

оф╕цер. - Але я не можу забрати у вас права

останнього вибору - куди йти.

Вояки зрозум╕ли ╕ оц╕нили цей благородний вчинок.

Ще ран╕ше, потай в╕д радянських в╕йськовик╕в,

╖м видали посв╕дки про участь у французькому Рухов╕

Опору, як╕ дозволяли записуватися в ╕ноземний

лег╕он.


Вони прощалися так, як прощаються назавжди,

вони не говорили багато сл╕в, але знали напевне, що

б╕льше н╕коли ╖м не зустр╕тися. ╤ п╕шли вони в р╕зн╕

боки п╕д насупленими ос╕нн╕ми хмарами Франц╕╖


- одн╕ в Алжир та ╤ндокитай воювати за чужий ╕нтерес,

а ╕нш╕ п╕шли дорогою, що не мала перехресть

╕ узб╕ччя, дорогою, з яко╖ неможливо уже звернути ╕

яка вела прям╕с╕нько в радянськ╕ концтабори.


170170

ЛИСТ ЗЕМЛЯКА


Того спекотного серпневого дня в ╤горя С╕корського

було таки чимало заморочки, то ж до пошти

руки д╕йшли т╕льки п╕зно ввечер╕. ╤гор ╤ванович засв╕тив

наст╕льну лампу ╕ почав розр╕зати конверти.

Серед д╕лово╖ кореспонденц╕╖ один лист був досить

неспод╕ваним. Писав Василь Галич, викладач тутешнього

американського ун╕верситету: в╕н просив розпов╕сти

про родов╕д С╕корських, над чим зараз особисто

працю╓, бо Галичу це потр╕бно як науковцю,

що досл╕джу╓ укра╖нську д╕аспору.


"Ти ба, - усм╕хнувся ╤гор ╤ванович, в╕дкладаючи

листа. - Мав би я надм╕рно загострене честолюбство,

то й запишатися можна - мен╕ лише

сорок два, а за досл╕дження житт╓вого шляху вже

беруться науковц╕".


В╕н встав, пройшовся к╕мнатою, з подивом глипнув

на сн╕жно-б╕лий прямокутник паперу п╕д яскравим

св╕тлом лампи. На просте, як табличка множення,

запитання, виявля╓ться, не так просто в╕дпов╕сти.

В╕н уродженець Ки╓ва, тут же минули прекрасн╕ студентськ╕

роки у Ки╖вськ╕й пол╕техн╕ц╕, де спроектував

перш╕ л╕тальн╕ апарати. Отож, начебто, з Укра╖ни, але

тако╖ держави нема╓ на жодн╕й карт╕, ╖╖ загарбали б╕льшовики.

Д╕яльн╕ роки в Петербурз╕, створення л╕так╕в

"Гранд" та "╤лля Муромець", перел╕т Петербург-

Ки╖в, що побив ус╕ мислим╕ тод╕ св╕тов╕ рекорди.


С╕корський опустився на ст╕лець ╕ почав швидко

писати: "М╕й р╕д, який походить ╕з села на Ки╖вщин╕,

де м╕й д╕д ╕ прад╕д були священиками, ╓ чисто укра╖нського

походження. Одначе ми уважа╓мо себе рос╕янами

з причини, що це була частина Рос╕╖ ╕ укра╖нський

нар╕д був ╕нтегрований частиною Рос╕╖ так,

як Техас чи Лу╖з╕ана ╓ ╕нтегрованою частиною Сполучених

Штат╕в".


В╕н ╕нженер, людина звична до точност╕, ╕ ма╓ тако╖

ж точност╕ дотримуватися скр╕зь, в тому числ╕ в адм╕н╕стративному

под╕л╕. Це вже ╕нша справа, що б╕льшовицька

Рос╕я в╕ддячила молодому вченому, льотчику ╕

конструктору, в сво╓р╕дний спос╕б, зан╕сши його ╕м"я


в "л╕кв╕дац╕йн╕ списки". ╤гор ╤ванович сумн╕вався, що

пр╕звище С╕корського якимось чином проминуть у

цих чек╕стських "списках", тож п╕сля жовтневого

перевороту 1917-го через Франц╕ю рятувався ем╕грац╕╓ю

в Сполучен╕ Штати. Хоч як тяжко починати

з нуля, маючи у кишен╕ лише к╕лькасот долар╕в, тут

в╕н вже в 1923 роц╕ заснову╓ ав╕ац╕йну ф╕рму "Sikorsky

Aero Engineering Corporation". Вдячна рос╕йська

преса посила╓ йому навздог╕н одб╕рну лайку за те, що

посм╕в зорган╕зувати "гнездо авиационной белогвардейщины

".


Справд╕, хто в╕н, якого роду? ╤гор ╤ванович з дитинства

пам"ятав дискус╕╖ з колегами батька, професора

Ки╖вського ун╕верситету, чи ╓ р╕зниця м╕ж рос╕янами

та укра╖нцями та про заборону укра╖нсько╖

мови. Особливо нас╕дав один колега на працю ╤вана

Олекс╕йовича С╕корського "Всеобщая психология с

физиогномикой в иллюстрированном изложении",

що вийшла в Ки╓в╕ ще 1904 року. Там старший С╕корський

писав: "Тип малоруса ╕ великоруса р╕зняться

м╕ж собою в тому в╕дношенн╕, що у малоруса меншою

м╕рою створилися т╕ нов╕ риси, набут╕ в╕д ф╕н╕в, ╕ б╕льше

збер╕гся природний слов"янський розум ╕ почуття

". Батько т╕льки одного разу розсердився:


- Ви неправильно тлумачите думку - я говорю

про "б╕льш слов"янський", акцентую на "слов"янський

"... А не так як В╕ссар╕он Б╓л╕нський: "Здравый

смысл в Шевченке должен видеть осла, дурака и поНа

летовищ╕


172172

Перший гел╕коптер

╤горя С╕корського


шлеца... Ох, эти мне хохлы. Ведь бараны - а либеральничают

во имя галушек и вареников с свиным

салом!"


╤гор С╕корський м╕г би, звичайно, сво╖ задуми зд╕йснювати

╕ в Рос╕╖. Але там уже господарювали ╕нш╕.

Версальська мирна угода забороняла Н╕меччин╕ ряд

нових вид╕в техн╕ки, в т╕м числ╕ в╕йськов╕ л╕таки. Об╕йти

догов╕р допомогла радянська Рос╕я. За Раппальською

угодою н╕мецьк╕й ав╕ац╕йн╕й ф╕рм╕ "Юнкерс"

здаються в оренду виробнич╕ прим╕щення колишнього

"Автобалта". Доставивши з Н╕меччини потр╕бн╕

верстати й обладнання, н╕мц╕ швидко осво╖ли великосер╕йний

випуск л╕так╕в ╕ розробку експериментальних

бойових машин. Цехи, де могли б монтувати

л╕таки С╕корського, тепер монтують "Юнкерси", в

т╕м числ╕ бомбардувальники, л╕таки-розв╕дники ╕ винищувач╕.

А для зручност╕ "Юнкерсу" алюм╕н╕╓вий

завод в Кольчуг╕но п╕д Москвою ма╓ забезпечувати

н╕мц╕в потр╕бним прокатом.


Згодом спохватяться в Рос╕╖, ви╖де "Юнкерс", та

в╕йськова машина для Адольфа Г╕тлера вже в╕дновлена...

для ╢вропи, св╕ту ╕ себе.


В╕н, звичайно, мав свою думку про те, що в╕дбува╓ться

в Рос╕╖. Мине час, ╕ конструктор л╕так╕в та ге


173


л╕коптер╕в зовс╕м не неспод╕вано, а радше за лог╕кою

життя глибоко в╕руючо╖ людини, напише працю про

головну християнську молитву "Отче наш" ╕ подасть

сво╓ бачення молитви як науковець. ╤ там буде таке

посилання: "Талантливый современный русский автор

Иван Лукаш, потрясенный ужасными деяниями

безбожных коммунистов, пишет: "Дьявол - это

убийца, истребитель духа и мысли, змея, жалящая

живое... О, я понимаю. Я вижу дьявола в моей России

и во всем мире, пыль земная, удушающая дух, извращенная

мыслью..."


╤гор С╕корський знав про голодомор на Укра╖н╕ ╕

Поволж╕, про це кричав весь пресовий св╕т. Але йому

не хот╕лося нав╕ть думками вертатися в Рос╕ю, назад

у сво╓ минуле, надто багато ц╕кавого ╕ захопливого у

нього ╓ тут сьогодн╕, ╓ мр╕╖, як╕ так хочеться вт╕лити

у сво╖ металев╕ птахи, що зблискуватимуть супроти

сонця ср╕бними крилами. ╤гор ╤ванович нав╕ть мав нагоду

под╕литися з найширшим людом сво╖ми мр╕ями,

сво╖м баченням майбутнього. Газета "Нью-Йорк телеграф

" зат╕яла вигадливу штуку: вона вибрала дванадцять

"найб╕льш мислячих жител╕в м╕ста", в тому

числ╕ С╕корського, попросивши под╕литися сво╖м баченням

прийдешнього п╕встол╕ття. ╤гор ╤ванович не

в╕дмовив газетярам.


Як ав╕аконструктор, опов╕дав в ╕нтерв"ю, в╕н в╕рить,

що швидк╕сть л╕так╕в може сягнути 1300 к╕лометр╕в

за годину, океан долатимуть лайнери отак годин

за п"ять, Нью-Йорк стане ун╕кальним континентальним

аеропортом, з американського континенту стартуватимуть

л╕таки через П╕вн╕чний полюс на Берл╕н ╕

Москву, м╕сцев╕ ав╕ал╕н╕╖ обслуговуватимуть гел╕коптери,

а ще будуть герметичн╕ л╕таки, в яких люди через

стратосферу л╕татимуть в будь-яку точку земл╕ без

будь-якого дискомфорту... Ще см╕лив╕ш╕ мр╕╖ С╕корський

висловить згодом, як в╕зьметься за гел╕коптери.

Ось як в╕н напише в книз╕ "Грядущий в╕к пов╕тря":

"Уяв╕ть, як ваша дружина бере вертол╕т ╕ в╕дправля╓ться

на ньому до подруги. Вона в╕дчиня╓ двер╕ вертольотного

ангару, який лиш тр╕шки б╕льший за старий

с╕мейний гараж на дв╕ машини. Дружина с╕да╓ в двом╕сну

каб╕ну ╕ заводить двигун, переключа╓ енерг╕ю

на шас╕ ╕ вирулю╓... Пот╕м ваша дружина зл╕та╓ на чо


╤. С╕корський

в ек╕п╕руванн╕

п╕лота-ав╕атора.

1911 р.


174174

Вл╕тку

1914 року на "╤лл╕

Муромцев╕" ╧2

С╕корський

з трьома членами

ек╕пажу вирушив

у перел╕т

Петербург - Ки╖в.


тириста метр╕в, виходить на спец╕ально в╕дведену пов╕тряну

трасу, ╕ через тридцять хвилин вже гомонить

соб╕ ╕з подружкою".


...╤гор ╤ванович писав листа незнаному земляков╕

Василю Галичу швидко, розмашисто, за чотирнадцять

рок╕в свого життя у Сполучених Штатах в╕н не

т╕льки в╕льно розмовляв англ╕йською. В╕н уже й думав

нею. ╤ так само раптово ╤гор ╤ванович в╕дкинув

ручку.


Може, до стриманого листа незнан╕й людин╕ додати

щось з пережитого, що зарубинами на серце ляга╓?

В╕н зараз працю╓ над л╕таком, на якого поклада╓

велик╕ над╕╖, ╕ якби Всевишн╕й допом╕г ╖х зд╕йснити,

то було б новим словом в ав╕ац╕╖. (Над╕╖ С╕корського

справдяться - цей л╕так в╕дкри╓ пасажирську пов╕тряну

л╕н╕ю через Тихий океан, прокладе транспортну

пов╕тряну л╕н╕ю). Але це все так тяжко дасться...

Ск╕льки раз╕в сам на власноруч змонтованих л╕таках

падав, чудом залишався живим, ╕ знову не в╕дступався

в╕д мр╕╖. До смерт╕, певно, снитиметься випадок з

л╕таком S-35, який мав стати новою стор╕нкою в л╕тописов╕

ав╕ац╕╖.


Французький льотчик Рене Фонк, в╕дчайдуха

╕ непосида, готуючись до першого в ╕стор╕╖ перельоту

через Атлантику, пом╕ж р╕зних вар╕ант╕в

л╕тальних апарат╕в вибрав машину С╕корського.

Справжн╕й ас Першо╖ св╕тово╖ в╕йни прагнув виграти

приз в 25 000 долар╕в - серйозн╕ грош╕ на т╕

роки. Загор╕вшись ╕де╓ю, Фонк весь час п╕дганяв С╕корського,

╤гор ╤ванович в свою чергу клопотався з


колективом, просив пришвидшити роботу, хоча люди

над вдосконаленням л╕така ╕ без того працювали на

меж╕ можливого. А Рене Фонк нас╕дав, в╕н не т╕льки

боявся втратити оголошений приз: л╕то зак╕нчувалося,

насувалася ос╕нь, а для такого перельоту потр╕бна

хороша погода. Нарешт╕ все готове, сер╕я випробувальних

польот╕в дала хорош╕ результати. В╕н робить

перел╕т у Вашингтон, де в присутност╕ оф╕ц╕йних ос╕б

проводяться техн╕чн╕ зам╕ри.


20 вересня 1926 року ек╕паж зайняв м╕сця для польоту.

Тисяч╕ людей юрмилися навколо, вони при╖хали

з ус╕х усюд подивитися на ╕сторичне диво. Л╕так

пов╕льно руша╓, набира╓ швидкост╕ пом╕ж вузького

коридору людського юрмища, що аплоду╓ ╕ захопленими

криками проводжа╓ ек╕паж, ось машина вже подолала

половину зл╕тно╖ смуги... Раптом С╕корський

побачив, що швидк╕сть пада╓, за л╕таком зн╕маються

клуби куряви. "Скид не спрацював, допом╕жне шас╕ волочиться

", - холодна, тривожна вжалила думка. А дал╕

був вибух, дво╓ льотчик╕в вирвалися з вируючого

пекла, а радисту й механ╕ку не пощастило... На очах

у завмерлого натовпу палахкот╕ли ╕ дужчали стовпи

злого ╕ немилосердного полум"я, в якому живцем гор╕ли

дво╓ колег, зд╕ймався ╕ плив над велелюдним з╕бранням

чорний дим, а з тим димом зл╕тали над╕╖ С╕корського

вписати нову стор╕нку в осво╓ння неба.


Але ╤гор ╤ванович, тяжко переживши трагед╕ю,

не зда╓ться. На подив, не хоче кап╕тулювати ╕ Рене

Фонк, бо замовля╓ знову л╕так. Знову напружена робота.

Надлюдськ╕ зусилля, л╕так майже готовий, кожна

найменша др╕бничка перев╕рена десяток раз╕в ╕...


- Чарльз Л╕ндберг п╕дкорив Атлантику! - вибухнув

св╕т новиною, ╕м"я незнаного п╕лота дзв╕нко вигукують

хлопчаки, продаючи газети з фотограф╕ями

чужого, не С╕корського, л╕така. Мр╕ю ╤горя ╤вановича

продають компан╕╖ ╕ та мр╕я возитиме звичайн╕с╕ньк╕

вантаж╕ в П╕вденну Америку.

...В╕н молився ╕ просив неба ст╕йкост╕. П╕знього

вечора, коли с╕м"я давно в╕дпочивала, в╕н стояв б╕ля

в╕кна ╕ читав молитву, дивлячись на безкра╓ небо,

п╕д яким земн╕ рукотворн╕ вогники втомлено згасали

один за одним, зате вгор╕, в темно-синьому, аж ф╕олетовому

неб╕, спалахували та набирали сили зор╕, що


176176

Гел╕коптер

SIKORSKI S-67

"BLACKHAWK"

(США), що розвивав

рекордну швидк╕сть

355,37 км/год


ковзаючись та переломлюючись через в╕конн╕ шиби,

переливалися ╕ обнад╕йливо змигували. Доля дарувала

йому неабияку амб╕тн╕сть та витримку, мало того, ця

витримка "прищеплювалася" колегам. Коли чергова

модель була майже готова, ╤гор ╤ванович прийшов до

безперечно╖ впевненост╕: усп╕х гарантований, якщо...

Якщо поставити на л╕так б╕льш потужний двигун за

2500 долар╕в. А ╖х в С╕корського не було. В╕н збира╓

колег, десь чолов╕к до п╕всотн╕, зачиня╓ за собою двер╕

╕ ключ хова╓ в кишеню:


- Ма╓мо знайти ц╕ грош╕, ма╓мо скинутись, - поясню╓

ситуац╕ю, намагаючись поглядом зустр╕тися з

кожним.

- Ми й так уже к╕лька м╕сяц╕в без платн╕, - не

лукавлять колеги, хоч ╕ не дор╕кають за нечуване в

американському житт╕.

- Ма╓мо знайти, - сто╖ть на сво╓му С╕корський.

Хтось кривиться, мов кислицю ковтнув, хтось

крекче, але починають шелест╕ти асигнац╕ями, подумки

прикидаючи, що лишиться на с╕м"ю. Ось уже й

чималенька купка грошей...


- Дв╕ тисяч╕, - п╕драхову╓ касир.

- Ми вклада╓мо у сво╓ майбутн╓, - С╕корському

говорити важко, бо тут в╕двага потр╕бна нав╕ть б╕льша,

ан╕ж с╕сти в невипробуваний л╕так. - Зрештою,

не т╕льки сво╓.

Знову шелестить казначейський пап╕р, кучка грошей

зроста╓ ╕ нарешт╕ звучить:


- Потр╕бна сума ╓!

╤гор ╤ванович мовчки вклонився колегам. Двигун

було куплено, л╕так да╓ прекрасн╕ результати.

╤сторики науки стверджують, що до 1931 року

жодна кра╖на в св╕т╕ не мала пасажирських л╕так╕в,

як╕ могли б на регулярних л╕н╕ях перевозити до 40 чолов╕к

на в╕ддаль принаймн╕ у к╕лькасот к╕лометр╕в. Це

могли робити т╕льки машини ╤горя С╕корського.


Усп╕х л╕так╕в С-38 дав п╕дстави компан╕╖ "Пан

Америкен Ейруейз" зробити замовлення на л╕такаамф╕б╕ю

для транспортування сорока чолов╕к на велик╕

в╕ддал╕. Анал╕тики компан╕╖, що на той час була

найб╕льшою в св╕т╕ ╕ ╖╖ машини вже ходили аж до П╕вденно╖

Америки, пророкували под╕бному проектов╕

велике майбутн╓. ╤ С╕корський створю╓ такий л╕так.


Знову недоспан╕ ноч╕ - в╕д конструкц╕╖ крила до комерц╕йно╖

в╕ддач╕, аби при менших витратах д╕йшов

найб╕льший вантаж на найб╕льшу в╕ддаль.


Напередодн╕ оф╕ц╕йного випробування нового

л╕така С-42 в компан╕ю ╤горя С╕корського над╕йшов

лист в╕д президента Нац╕онально╖ аеронавтично╖

асоц╕ац╕╖. Президент просив звернути увагу на модел╕

л╕так╕в, як╕ здатн╕ встановлювати св╕тов╕ рекорди,

бо ж Сполучен╕ Штати по цьому в╕дстають далеко в╕д

Франц╕╖.


1 серпня 1934 року приск╕плив╕ спортивн╕ ком╕сари

опломбували паливн╕ баки, зв╕рили на вагу вантаж

╕ л╕так-амф╕б╕я, ревучи потужними двигунами, рвонувся

з блакитно╖ водно╖ глад╕н╕ у блакить небесну.

Рад╕сть з тривогою навп╕л ек╕пажу у склад╕ Б. Серг╕╓вського,

С. Музики (чи не правда, американськ╕ пр╕звища?)

та вже згаданого Ч. Л╕ндберга тривала в╕с╕м

годин, аж доки п╕сля приземлення залишилася т╕льки

тиха рад╕сть.


╢хидно посм╕хаючись, в╕дписували президенту

Нац╕онально╖ асоц╕ац╕╖ аеронавтики: так ╕ так, мовляв,

отримавши вашого листа, ми встановили сьогодн╕

в╕с╕м св╕тових рекорд╕в - Сполучен╕ Штати тепер

мають ╖х с╕мнадцять, а нахабна дос╕ Франц╕я вже в╕дстала,

бо ма╓ на один менше, отож компан╕я охоче ╕

швидко в╕дгукнулася на заклик. Л╕так небавом в╕дкрив

л╕н╕ю США - Аргентина.


П╕сля тр╕умфу посипалися замовлення. Майже

два десятки л╕так╕в купили американськ╕ в╕йськовоморськ╕

сили, понад п╕втора десятка "Пан Американ"

╕ два - Радянський Союз.


Нова ╕ не менш яскрава стор╕нка - гел╕коптери.

Пристрасне захоплення молодост╕, ще з ки╖вських

час╕в, що на три десятки л╕т в╕д╕йшло начебто на другий

план.


Саме з гел╕коптер╕в, з╕ зд╕йснення мр╕╖ Леонардо

да В╕нч╕, почав св╕й конструкторський шлях в ав╕ац╕ю.

Перед цим на три м╕сяц╕ з"╖здив у Париж, познайомився

з тод╕шн╕ми французькими ав╕аторами,

ба, нав╕ть навчався в ав╕ац╕йн╕й школ╕ знаменитого

Фарбера. ╤ ось в╕н з двома двигунами "Анзан╕" знову

в Ки╓в╕, в батьк╕вському дом╕. В ╖хньому саду був невеличкий

будиночок, якому судилося стати першим


178178

ав╕ац╕йним цехом. Тут ╕ виготовляв св╕й перший вертол╕т

С╕корський.


Перша машина вперто не хот╕ла п╕дн╕матися, натом╕сть

"танцювала" на земл╕. Настирлива праця виявила

причини, то ж ╤гор ╤ванович зм╕ню╓ програму

досл╕джень, працю╓ над другим вар╕антом. Журнал

"Всемирное техническое обозрение" в╕дгукнувся

на ц╕ см╕лив╕ спроби: "Студент Пол╕техн╕чного

Ки╖в ського ╕нституту ╤. ╤. С╕корський винайшов

апарат, який склада╓ться з кл╕тки, в як╕й двигун та

обладнання, передач╕ й м╕сця п╕лота... Гвинти рухаються

в 10 раз╕в пов╕льн╕ше двигуна, тобто роблять

160 оберт╕в за хвилину. Цими гвинтами винах╕дник

спод╕ва╓ться п╕дняти апарат. Та дос╕ тяга гвинт╕в

сяга╓ 9 1/3 пуда, коли апарат важить 12 1/2 пуда...

В майбутньому п. С╕корський хоче зменшити вагу

гел╕коптера до 10 пуд╕в, а крила зб╕льшити, досягши

п╕дйомно╖ сили 14-15 пуд╕в".


Яблун╕ у батьк╕вському саду доцв╕татимуть, опал╕

пелюстки, видаватиметься ╤горев╕, м╕сячним сяйвом

св╕титимуться навкруги кожного дерева, як в╕н

в╕зьметься за новий проект.


Досв╕д конструювання гел╕коптера десь в╕дкладений

соб╕ в пам"ят╕, бо зарано напевне, натом╕сть з друзями

збуду╓ два л╕таки. В статт╕ за 8 число 1910 року

"Воздухоплавание в Киеве" (журнал "Воздухоплаватель

") писатиметься, що апарати С╕корського вдал╕,

ст╕йк╕ та м╕цн╕, ╕ усп╕шними ╓ "досл╕ди з апаратами на

заливних луках Курен╕вки". Це були л╕таки С-1 ╕ С-2,

що дадуть початок всесв╕тньов╕дом╕й сер╕╖.


Багато книг написано ╕ сотн╕ ╖х ще можна написати

про подвижницький труд С╕корського над гел╕коптерами.

Вони вийдуть у великий св╕т, отримають

загальне визнання.


- Я буду надал╕ користуватися лише вашими вертольотами,

- скаже президент США Ейзенхауер п╕сля

польоту на машин╕ ╤горя ╤вановича.

Вс╕ наступн╕ президенти не зм╕нять започатковано╖

ним традиц╕╖. На гел╕коптер╕ С╕корського залюбки

поката╓ американський президент свого гостя Микиту

Хрущова. Зате ╕нший "Л╕таючий човен" ╤горя ╤вановича,

знятий у ф╕льм╕ "Волга-Волга", безцеремонно

видаватимуть за "советский, русский".


╤гор ╤ванович

С╕корський

в останн╕ роки

життя


- Головними для батька на шляху в ав╕ац╕ю,

- опов╕датиме син Серг╕й ╤горович С╕корський, в╕дв╕давши

Ки╖в уже в лютому 2007 року, - стали дв╕

книги, прочитан╕ ним ще в ш╕стнадцять л╕т. Перша

- сьогодн╕ мен╕ в╕дома книга Жюль Верна "Робурзавойовник

". А друга - праця Леонардо да В╕нч╕.

В Англ╕╖ знайшли престару книгу, де був його "Кодекс

Атлантикус". Серед малюнк╕в р╕зних пристро╖в

- знаменитий малюнок гел╕коптера. Задумку ген╕я

вт╕лив ╤гор С╕корський.

...Н╕ч вступила в права, коли С╕корський дописав

листа Василю Галичу, знаному досл╕днику укра╖нсько╖

д╕аспори, в майбутньому професоров╕ П╕вн╕чно-

М╕чиганського ун╕верситету. За в╕кном над вогнями

м╕ста з╕йшов м╕сяць, такий бл╕дий ╕ кумедний, мов

домальований до р╕знобарв"я ╕ндустр╕альних м╕ських

вогн╕в. ╤гор ╤ванович розмашисто п╕дписався ╕ поставив

дату: "30 серпня 1933 року".


Зб╕жать роки ╕ до редакц╕╖ тижневика "Свобода

" над╕йде кореспонденц╕я в╕д професора Дар╕╖

Маркусь, доктора ╕стор╕╖ осв╕ти ╕ сп╕вавтора американського

тому

"Енциклопед╕╖

укра╖нсько╖ д╕яспори

". Професор

Д. Маркусь напише:

"Шукаючи за

╕ншою ╕нформац╕╓ю,

я випадково

натрапила на надзвичайно

ц╕кавий

лист ╤горя С╕корського

до Василя

Галича, в якому

знаменитий винах╕дник

просто ╕

ясно заявля╓ про

сво╓ укра╖нське

походження. Це,

мабуть, ╓диний

документ з п╕дписом

╤. С╕корського,

який визнача╓


180180

його етн╕чн╕сть. С╕корський завжди був дуже чутливий

щодо того, щоб його не визначали поляком, ╕ це

було причиною, чому в╕н досл╕джу╓ св╕й родов╕д...

Доб ре було б п╕дтримати акц╕ю, метою яко╖ ╓ назвати

летовище в Бориспол╕ ╕менем великого п╕онера летунства

╤горя С╕корського".


Слушн╕сть думки пан╕ професорки важко переоц╕нити.

Петербург, сором"язливо заплющивши оч╕

на "л╕кв╕дац╕йн╕ списки" (розстр╕ляли б напевне ╤горя

╤вановича, як розстр╕ляли його кер╕вника Шидловського

разом ╕з сином, багатьох ╕нших сподвижник╕в)

вже назвав одну з площ ╕менем великого конструктора

С╕корського. Як на те п╕шло, в Петербурз╕ ╤гор

╤ванович пров╕в найменшу частину життя. То чого ж

ми так цура╓мось?


...Над Борисполем гудуть л╕таки, весело змигуючи

вогнями, зл╕тають ╕ прибувають з ус╕х к╕нц╕в св╕ту.

У вигинах крил, у класичних л╕н╕ях металевих ╖х т╕л ╓

й л╕н╕╖, виведен╕ рукою уродженця Ки╖всько╖ земл╕.


181


НЕПОСИЛЬНА

ЗАГАДКА РАМОНА


В╕н рубав це дерево уже другу годину ╕ б╕ла, смолиста

й клейка ялинова стружка вистелила, мов сн╕гом,

навкруг ч╕тке п╕вколо; сорочка давно просякла

потом до останнього рубчика ╕ вилискувала с╕ллю,

що виступила, а шк╕ра на долонях в╕д топорища стала

твердою, наче п╕дошва старого, порепаного ╕ нап╕встоптаного

чобота ╕ давно втратила в╕дчуття болю. На

якусь хвилю в╕н опустив сокиру, бо не так вона видавалася

важкою, як важкими чулися в╕д щоденно╖

натуги руки, довш╕ начебто в╕д сво╓╖ природно╖ величини,

з товстими вигадливими покрученими венами,

що аж горбилися ╕ випирали. Згадалась недавня мова

з╕ знайомим, також прибулим сюди в Канаду, досить

приязним ╕ в╕двертим чехом:


- Не розум╕ю укра╖нц╕в, - крутив головою чех.

- ╤тал╕╓ць, чех чи словак, одержуючи канадську землю,

доклада╓ зусиль, аби нам╕ряли незал╕снено╖, аби

менше мозол╕в до зас╕ву нажити... А ви наче навмисне

клопоту соб╕ дода╓те.

- Певне, укра╖нець без л╕су знудьгу╓ться, -

т╕льки й в╕джартувався Гнатишин. А що мав казати...

Прибул╕ з багатьох кра╖н ем╕гранти, маючи грош╕,

справд╕ таки вибирали землицю без л╕су. А тому, хто

переплив океан з одною лише душею, без якогось

грошового запасу, т╕льки й скарбу, що д╕тлашн╕ (найменшенький

двом╕сячний ╤ванко пописку╓ ╕ сонно

прицмоку╓ у колисц╕) л╕с дасть ╕ товар на продаж, ╕

збудуватися ╓ з чого, ╕ взимку буде чим протопити


- до мозол╕в же йому не звикати.

...Рамон Гнатишин стояв на трибун╕ Верховно╖

Ради Укра╖ни ╕ доки оголошували про його виступ та

лунали в╕тальн╕ оплески, пригадав родинний переказ

про перш╕ роки д╕дового життя у Канад╕. А пригадав

тому, що вельми наслухався ойкання та б╕дкання,

як важко будувати укра╖нську незалежну державн╕сть.

"Треба б сказати, чи легко велося д╕довому

покол╕нню..."


Рамон

Гнатишин


182182

Член Парламенту

Рамон Гнатишин

╕ М╕н╕стр

Нац╕онально╖

Оборони Джилл

Ламонтень

на презентац╕╖

п╕сля параду

107-го

Корол╕вського

Канадського

Пов╕тряного

Кадетського

Ескадрону

в Саскатаун╕,

приблизно 1980 р.


Тим часом у зал╕ вже слова головуючого.


- Дозвольте за вашим дорученням прив╕тати

Його Високоповажн╕сть Вельмишановного пана Рамона

Джона Гнатишина, Генерал-губернатора Канади,

а також пан╕ Герду Гнатишину та ос╕б, як╕ супроводжують

╖х п╕д час оф╕ц╕йного в╕зиту в Укра╖ну.

А як стихли оплески, що котилися хвилею залом

╕, доб╕гши одного краю, немов в╕дбилися в╕д ст╕ни

та знову вертались рядами, високий г╕сть заговорив

розм╕рено й стримано, як звик за чималеньке життя

на вершинах канад╕йського пол╕тичного ол╕мпу.


- Для мене, як першого Генерал-губернатора Канади,

що в╕дв╕ду╓ Укра╖ну, як канадця укра╖нського

походження велика честь звернутися з╕ словом до вас

у парламент╕ Укра╖ни.

Для Рамона Гнатишина вимовлене ним було несп╕вм╕рно

б╕льшим просто╖ данини протоколу, то було

чистим зерном, в╕дв╕яним в╕д дипломатично╖ лушпини,

в як╕й часто-густо губиться саме зерня. Як шкода,

думалося Рамону, що тако╖ можливост╕ не мав його

батько, син простого фермера-переселенця з Укра╖ни,

що став знаним парламентарем найвищого канад╕йського

законодавчого органу - батько при╖жджав

у Ки╖в ще року 1972, та не т╕льки виступити перед

колегами, хай ╕ людом не обраними, а начальниками

призначеними, йому не дали нав╕ть р╕дне село Вашк╕вц╕

в╕дв╕дати - КДБ не дозволило.


- У час в╕дродження незалежно╖ Укра╖ни я почуваюся

щасливим бути одним ╕з перших державних

гостей, як╕ запрошен╕ до Укра╖ни - держави, яка будить

могутн╕й в╕дгом╕н у житт╕ Канади ╕ в мо╓му власному

житт╕... Канада стала першою зах╕дною державою,

що визнала незалежн╕сть Укра╖ни всього через

к╕лька годин п╕сля того, як стали в╕дом╕ результати

референдуму, проведеного в грудн╕ минулого року...

Хоч наш╕ оф╕ц╕йн╕ зв"язки недавн╕, канадц╕ та

укра╖нц╕ дуже добре знають один одного. Адже Канада

в╕дзнача╓ стор╕ччя при╖зду перших переселенц╕вукра╖нц╕в

у нашу кра╖ну. Майже м╕льйон канадц╕в

гордиться сво╖м укра╖нським кор╕нням ╕ тим внеском,

який вони роблять у вс╕ сфери життя нашого сусп╕льства.

Але значення присутност╕ укра╖нц╕в у Канад╕

поляга╓ не ст╕льки у здобутках, яких вони добилися

там. Воно виражене радше ╕сторичною спадщиною

укра╖нц╕в, яко╖ збер╕га╓ться в багатьох м╕сцях нашо╖

кра╖ни, зокрема, на заход╕ Канади. Перед лицем великих

соц╕альних та ф╕зичних труднощ╕в вони виявили

свою волю та мужн╕сть...


Рамон Гнатишин на якусь хвильку призупинився,

мов перевести дух, хоча насправд╕ на те мав ╕ншу

притичину, йому тут знову хот╕лося в╕д╕йти в╕д заготовленого

тексту. Як патрон кафедри укра╖нських

студ╕й при Оттавському ун╕верситет╕, в╕н досконало

знав перед╕стор╕ю укра╖нсько╖ ем╕грац╕╖ ╕ на власн╕

оч╕ бачив не один вельми ц╕кавий документ. Оф╕ц╕йне

в╕дзначення юв╕лею при╖зду перших укра╖нських

переселенц╕в ще не означало, що першими на канадський

берег з його прабатьк╕всько╖ земл╕ ступили

саме ╤ван Пилип╕в та Василь ╢линяк з села Небилова

Калуського пов╕ту - 7 вересня 1891 року вони

з╕йшли з корабля "СС Ор╕он" на землю кленового

листя. Чимало документ╕в св╕дчили, що ╕ до того наш╕

земляки д╕ставались Канади, аби мати омр╕яних 160

акр╕в, себто близько ш╕стдесяти чотирьох гектар╕в.

Ще з кап╕таном Джоном См╕том, який заснував першу

англ╕йську колон╕ю в Джеймстаун╕, а перед тим

1603 року подорожував Укра╖ною, ще з тим кап╕таном

при╖хали до Америки перш╕ укра╖нц╕. Ряд високопоставлених

в╕йськових старшин штабу Джорджа

Вашин╜тона мала пр╕звища Немирич, Садовський,


184184

Грабовський... Так╕ ╕ под╕бн╕ пр╕звища та ╕мена рясно

зустр╕чаються в досл╕дженнях 1812-1814 рок╕в, але

хто тод╕ розр╕зняв рутенське, писалося, що прибули з

Австр╕╖, Польщ╕, Рос╕╖. Укра╖нсько-канадський письменник,

поет, драматург та ╕сторик не на домислах

╜рунтувався, коли твердив: "В середньов╕ччя, як ╕

в давнину, укра╖нськ╕ земл╕ утримували з Англ╕╓ю

вза╓мини. Чи т╕льки з Англ╕╓ю? Б╕льш як певно, що

╕ з американським континентом. ╢ правдпод╕бности,

що давн╕ укра╖нц╕ не раз перепливали Атлянтик

з норманами..." Найнов╕ший досл╕дник перших в╕дв╕дин

вих╕дцями з Укра╖ни американського континенту

веде хронолог╕ю з 1608 року...


Н╕, думав Гнатишин, не варто в╕дступати в╕д заготовленого

в ╕сторичн╕ мандр╕вки, як ╕ не варто дор╕кати

парламентарям молодо╖ держави на неоч╕куван╕

та негадан╕ труднощ╕. Вони ╖х сам╕ пересилять, як здолало

д╕дове покол╕ння тяготи ╕ небезпеки осво╓ння

предков╕чних канадських прал╕с╕в, нав╕ть принизливе

несприйняття на початках ос╕лими вже громадами

укра╖нських прибульц╕в. В╕н тримав у руках той вересневий

номер 1897 року в╕нн╕пезько╖ газети "Дейл╕

Нор-Вестер", що в редакц╕йн╕й статт╕ скрушно журилася:

"Навала цих брудних, зубож╕лих ╕ темних ╕ноземц╕в

на прогресивн╕ ╕ осв╕чен╕ громади ╓ важким

випробуванням для таких громад. Ц╕ люди не мають

достатньо кап╕талу, щоб витримати труднощ╕ зими...

Вони принесли з собою хвороби у повному набор╕...

Будучи б╕дними ╕ непрогресивними, вони зам╕сть

сприяння прогресов╕ гальмують його".


Н╕, думав Рамон Гнатишин, в╕н буде говорити про

╕нше, про це в╕н ма╓ право сказати, як кер╕вник одн╕╓╖

з найпотужн╕ших св╕тових держав, про те, що загальновизнане

ус╕м сусп╕льством. Саме ц╕ укра╖нц╕, про

яких знаходились охоч╕ говорити "неосв╕чен╕ ╕ смердять

часником", саме вони розумом ╕ мозолями довели,

як прекрасно може родити канадська земля.


- Значення присутност╕ укра╖нц╕в у Канад╕ поляга╓

не ст╕льки у здобутках, яких вони добилися

там. Воно виражене радше ╕сторичною спадщиною

укра╖нц╕в, яко╖ збер╕га╓ться в багатьох м╕сцях нашо╖

кра╖ни, зокрема на заход╕ Канади. Перед лицем великих

соц╕альних та ф╕зичних труднощ╕в вони виявили


185

свою волю та мужн╕сть, щоб добитися усп╕х╕в у с╕льському

господарств╕. ╤ тепер нащадки укра╖нських

переселенц╕в дуже багато роблять для того, щоб зм╕цнити

аграрний комплекс кра╖ни.


Н╕, в╕н не дор╕катиме молодим парламентарям за

б╕дкання на неоч╕куван╕ труднощ╕, бо взагал╕ не любив

дор╕кати чи п╕дсм╕хати - ╓диним, над ким в╕н дозволяв

соб╕ кепкувати, був в╕н сам. Рамон Гнатишин

знайде ╕нший спос╕б сказати про це, ╕нтел╕гентний ╕

дел╕катний, коли в╕дкриватиме в Черн╕вцях музей буковинсько╖

д╕аспори.


- Цей музей - пам"ятник в╕дважним п╕онерам

╕ невгамовним шукачам кращо╖ дол╕, - скаже в╕н.

- Я горджуся тим, що можу ╖х вшанувати...

А як ви╖жджав ╤ван Гнатишин з Вашк╕вц╕в, де народився

батько, то побачив уже з в╕кна автомашини

високо, ледве не п╕д кошлатими хмарами, буслиний

ключ, що прямував у вир╕й сво╓ю небесною многотрудною

дорогою. "А може, то душ╕, знудьгован╕ й

зболен╕, - подумав в╕н, - прил╕тали в╕дв╕дати р╕дн╕

прадавн╕ гн╕здовища". Може, десь ╕ тепл╕ше, ╕ харчу

б╕льше, та однак загадкова, неймов╕рна ╕ неп╕знана

сила чомусь тягне сюди: через тисяч╕ верст, кр╕зь залит╕

сонцем небесн╕ обшири чи грозов╕ хмари, в як╕

не раз доведеться зайти ключев╕, набурмосен╕ хмари,

де живуть блискавиц╕, що, т╕шачись волею, зблискують

гр╕зно, схрещуються ╕ ламаються; ск╕льки то

раз╕в за тисяч╕ верст треба змахнути натомленими

крилами, наче веслами, у тугому й пружному пов╕тр╕,

щоб в╕дшукати в безмежних просторах, без компас╕в

чи комп"ютер╕в, дорогу до прабатьк╕вського гн╕зда;

ус╕ небезпеки та злигодн╕ треба здолати, бо ╓ велика

╕ нерозгадана, та╓мнича ╕ млосно заманлива, непосильна

╕ незбагненна для практичного розуму загадка


- р╕дна земля.


Зам╕сть прим╕ток


НАША МИНУВШИНА

ОЧИМА Р╤ЗНОГО ЛЮДУ


188188

ХРИСТИЯН╤ЗАЦ╤Я РУС╤: ХОЛОДНИЙ РОЗРАХУНОК ВОЛОДАРЯ

ЧИ ОСЯЯННЯ ДУШ╤?


ЦЕСАР╤ВНА АННА: ЖЕРТВА ЧИ ПОДВИЖНИЦЯ?


Багато ц╕кавих деталей можна знайти в заруб╕жн╕й л╕тератур╕ про в╕нчання

князя русич╕в з в╕зант╕йською цар╕вною. ╤нколи "гуляють" дати, нав╕ть значиться

р╕зна к╕льк╕сть попередн╕х Володимирових дружин, по-р╕зному трактуються окрем╕

факти в автор╕в р╕зних кра╖н ╕ р╕зних час╕в. ╤нколи трапля╓ться довол╕ неспод╕ване

тлумачення м╕с╕╖ цар╕вни Анни, бачення проблематики самим князем Володимиром.

Але попри як╕сь розб╕жност╕, ус╕ автори сходяться на одному - то була епохальна

под╕я. Зрештою, читач нехай сам оц╕нить таке розма╖ття з поданих уривк╕в праць.

(Це стосу╓ться також ╕нших постатей нашо╖ ╕стор╕╖, в╕дгуки про яких подаватимуться

дал╕). Йдеться-бо про землю, по як╕й, як св╕дчать давн╕ перекази ╕ легенди, ступала

нога Апостола Андр╕я Першопокликаного (Первозванного).


[1] http://molokane.org/molokan/History/Russians_Secret/index.htm

"By the time Cyril and Methodius died, a large number of Western Slavs knew of

Christ and the Scriptures. Many had got baptised. But few Eastern Slavs (Russians) heard

about Christ until Basil II, the "Christian" emperor of Byzantium, asked Prince Volodymyr

to help him fight the Bulgars.


Russians and Byzantines, fighting together, won the battle. They celebrated their

victory and were happy together until the emperor learned what Prince Volodymyr wanted

for his wage Basil"s sister Anna in marriage!


Basil and his sister were shocked. Volodymyr already had seven wives. Anna was

an educated Byzantine woman and a "Christian". To think of her living in pagan Russia

filled them with horror. But Volodymyr would not change his mind. When Anna refused to

come to Kyiv, he called his troops together and overran the Crimean peninsula (Byzantine

territory), taking the city of Khersonesees and all its people as hostages.


Then Basil made a proposition: If Prince Volodymyr and the Russians would convert

to Christianity, Anna would come. Volodymyr happily agreed. Anna packed her belongings

and landed a short time later still apprehensive on the Crimean shore.


Volodymyr called his troops together for a great feast and wedding celebration.

A Greek priest a pope, as they would have called him in Byzantium, baptised him by

immersion and united him to Anna in marriage. Then the Russians hurried back the

Dnipro to Kyiv. Everywhere Volodymyr shouted: "We are Christians now! Out with the

false gods!"


The Russians" Secret by Peter Hoover with Serguei V. Petrov. - Shippensburg, PA:

Benchmark Press, 1999.


[1] "До смерт╕ Кирила та Мефод╕я велика к╕льк╕сть зах╕дних слов"ян (Рус╕в) вже

знала про Христа та Святе Письмо. Багато з них були хрещеними. Але дуже мало

сх╕дних слов"ян чуло про Христа доти, доки "християнський" ╕мператор В╕зант╕╖

Василь ╤╤ попросив князя Володимира допомогти йому у в╕йн╕ проти болгар.


189

Руси та в╕зант╕йц╕, б"ючись разом, отримали перемогу. Вони святкували

в╕ктор╕ю та були разом щаслив╕, аж доки ╕мператор зрозум╕в, чого хот╕в за свою

пом╕ч Володимир: одруження ╕з його сестрою Анною!


Василь та його сестра були шокован╕. Володимир вже мав с╕м дружин. Анна

була осв╕ченою в╕зант╕йською ж╕нкою та християнкою. Обох лякала можлив╕сть

╖╖ життя в язичницьк╕й Рус╕. Але Володимир не виношував нам╕ру зм╕нити свою

думку. Коли Анна в╕дмовилася при╖хати до Ки╓ва, в╕н з╕брав в╕йсько та ув╕йшов у

Крим (В╕зант╕йську територ╕ю), захопивши м╕сто Херсонес та взявши його жител╕в

у заручники.


Тод╕ Василь запропонував: якщо князь Володимир та Руси перейдуть в

християнство, то Анна при╖де. Володимир радо погодився. Анна склала реч╕ та через

деякий час, все ще з╕ страхом, з╕йшла на берег Криму.


Володимир з╕брав в╕йсько для величезного святкування та вес╕лля. Грецький

священик - як вони його називають у В╕зант╕╖, папа - охрестив його зануренням у

воду та об"╓днав його в шлюб╕ з Анною. Пот╕м руси посп╕шили Дн╕пром назад у Ки╖в.

Скр╕зь Володимир кричав: "Ми тепер християни! Геть цих фальшивих бог╕в!"


Хувер П╕тер, Петров Серг╕й. Та╓мниця рус╕в. - Ш╕ппенсбург, штат

Пансильван╕я: Бенчмарк Пресс, 1999.


[2] http://www.dosoca.org/article.php?id=54

"After receiving the report of the envoys, Volodymyr went to war with the Byzantine

Empire and laid siege to the Greek city of Khersonesees. He promised to accept Christianity

if he was successful in this campaign and after the capture of the city, he did, in fact,

embrace Orthodoxy and was given in marriage Anna, the sister of the Byzantine Emperors

Basil and Constantine. Returning to his capital of Kyiv, Volodymyr ordered that all pagan

idols be destroyed".


Excerpt taken from "These Truths We Hold - The Holy Orthodox Church: Her Life

and Teachings". Compiled and Edited by A Monk of St. Tikhon"s Monastery. Copyright

1986 by the St. Tikhon"s Seminary Press, South Canaan, Pennsylvania 18459.


[2] "П╕сля отримання новин в╕д посланц╕в Володимир п╕шов в╕йною на

В╕зант╕йську ╤мпер╕ю та взяв в облогу грецьке м╕сто Херсонес. В╕н пооб╕цяв

прийняти християнство, якщо цей пох╕д буде усп╕шним. П╕сля захоплення м╕ста

в╕н справд╕ прийняв православ"я й отримав дозв╕л на одруження ╕з Анною, сестрою

в╕зант╕йських ╕мператор╕в Василя та Костянтина. Повертаючись до столиц╕, до

Ки╓ва, в╕н наказав зруйнувати вс╕ язичницьк╕ ╕доли".

Уривок взятий ╕з видання "Цих ╕стин ми дотриму╓мося - Свята Православна

Церква: ╖╖ ╕снування та вчення". Укладено та видано Монахом Св. Т╕хонського

монастиря. Авторське право 1986 р. належить Сент. Т╕хонс Сем╕нар╕ Прес,

П╕вденний Ханаан, Пенсильван╕я 18459.


[3] http://viktorian.fortunecity.com/wooton/34/halecki/4.htm

"But notwithstanding occasional relations with Rome and the Western Empire which

appear in Volodymyr"s policy even after his turn toward Byzantium, that policy was now


190190

dominated by the necessity of settling the various problems raised by his cooperation with

Basil II, the powerful Greek emperor whose sister he received in marriage a year after being

baptized in Kyiv. The agreement was completed in Khersonesees, an old Greek colony in

the Crimea which Volodymyr besieged and conquered in 989. When the pressure which he

thus exercised upon the emperor proved successful and the wedding with Princess Anna

had taken place, Volodymyr returned the city to Basil II".


Oscar Halecki "History of East Central Europe: PART II - THE MEDIEVAL

TRADITION", New York: The Ronald Press Company, 1952.


[3] "Але, незважаючи на непост╕йн╕ стосунки ╕з Римом та Зах╕дною ╤мпер╕╓ю,

як╕ були частиною пол╕тики Володимира нав╕ть п╕сля його повернення до В╕зант╕╖,

у т╕й пол╕тиц╕ тепер дом╕нувала необх╕дн╕сть розв"язання р╕зних проблем. Вони

виникли з його сп╕впрац╕ ╕з Василем ╤╤, великим грецьким ╕мператором, з сестрою

якого в╕н одружився через р╕к п╕сля того, як був охрещений в Ки╓в╕. Угода було

укладено в Херсонес╕, у стар╕й грецьк╕й колон╕╖ в Криму, яку Володимир взяв в

облогу та завоював 989 року. Коли його тиск на ╕мператора прин╕с усп╕х ╕ в╕дбулося

його вес╕лля ╕з Анною, Володимир повернув м╕сто Василю ╤╤".

Халек╕ Оскар. ╤стор╕я Центрально-Сх╕дно╖ ╢вропи: Частина ╤╤ -

середньов╕чна традиц╕я. - Нью-Йорк: Роналд Прес Компан╕, 1952.


[4] http://home.catholicweb.com/StMaryApopka/index.cfm/NewsItem?ID=116422&

From=Home

Сайт St. Mary, Protectress Ukrainian Catholic Church, Apopka (Orlando area),

FL (Св. Мар╕╖, Укра╖нсько╖ Католицько╖ Церкви Захисниц╕, Апопка (територ╕я

Орландо), штат Флорида:


"Thus, Volodymyr had his answer. Rus" would become a Christian nation, and he set

out to achieve this in true barbarian fashion. With his armies, he besieged and captured

Khersonesees in the Crimea, the last city of his realm still under imperial control. He then

threatened to march on Constantinople if the emperor would not give his sister, Anna, to

him in marriage. Being beset with problems elsewhere, the emperor reluctantly consented

to this. Volodymyr was baptized at Khersonesees (now Khersonese), and received Princess

Anna in Christian marriage. Returning to Kyiv, he dismissed his five pagan wives and

initiated his campaign of Christianization".


[4] "Таким чином Володимир отримав в╕дпов╕дь. Русь стане християнською

нац╕╓ю, ╕ в╕н досягне цього по-варварськи. З в╕йськом в╕н узяв в облогу та захопив

кримське м╕сто Херсонес, ╓дине м╕сто на ц╕й територ╕╖, що ще й дос╕ було п╕д владою

╕мпер╕╖. Пот╕м в╕н погрожував п╕ти на Константинополь, якщо його ╕мператор не

в╕ддасть сво╓╖ сестри Анни Володимиру в жони. Маючи багато ╕нших проблем,

╕мператор неохоче погодився. Князь Володимир був охрещений в Херсонес╕ та уклав

╕з Анною християнський шлюб. Повертаючись до Ки╓ва, в╕н розлучився ╕з п"ятьма

сво╖ми дружинами та з╕н╕ц╕ював християн╕зац╕ю".


191

[5] http://www.geocities.com/Athens/9529/ruschron.htm

"The second item in the chronological entries that requires discussion is the depiction

of Volodymyr"s conversion to Christianity. Volodymyr needs to incur three different

reasons to be baptized before he actually does it. First, there is the compelling argument of

the envoy from Greece, the reason of the mind. Second, there is the battlefield promise in

Khersonesees, the reason of the spirit. Third, there is the promise of marriage to Anna, the

reason of the body. And indeed, directly after the baptism of Volodymyr, Nestor launches

into the defense of the Holy Trinity. Volodymyr is, of course, important to the Christian

themes as he subsequently directs the conversion of the entire country, and thus directly

connects the state with its divine purpose as set out in St. Andrew"s prophecy. There are

however many subtle themes of secular, religious and indeed pagan values in the depiction

of Volodymyr"s conversion".


"It was necessary in the text to show Anna"s reluctance to marry Volodymyr, in order

to show that Anna too was a martyr, yet the Varangians were spiritual martyrs but Anna was

a secular martyr for the Greeks. We also have symmetric pairings between Volodymyr"s

all-consuming lust for women and the all-consuming thirst for the Holy Trinity".


"EVALUATION OF THE PRIMARY CHRONICLE: AN ANALYSIS OF

NATIONAL CHARACTER THEMES" by Hugh R. Whinfrey.


[5] "Другим пунктом в хронолог╕чних статтях, що вимага╓ обговорення, ╓

зображення переходу Володимира в християнство. Володимиру треба було зважити

на три р╕зн╕ причини для охрещення, перш н╕ж це зробити. По-перше, ╓ вагомий

доказ посланця з Грец╕╖ - причина розуму. По-друге, ╓ об╕цянка на пол╕ бою в

Херсонес╕ - причина духу. По-трет╓, ╓ об╕цянка одружитися з Анною - причина

т╕ла. А насправд╕ в╕дразу п╕сля хрещення Володимира Нестор ста╓ на захист Свято╖

Тр╕йц╕. Володимир, звичайно, ╓ важливою особою для тем християнства, оск╕льки

в╕н п╕зн╕ше проводить християн╕зац╕ю вс╕╓╖ кра╖ни й таким чином прямо пов"язу╓

державу ╕з божественною метою, (як це було сказано у пророцтв╕ Св. Андр╕я). Однак

╓ багато дел╕катних тем про мирськ╕, рел╕г╕йн╕ та насправд╕ язичницьк╕ ц╕нност╕ у

зображенн╕ хрещення Володимира".

"Обов"язковим в текст╕ було показати вагання Анни при одруженн╕ з Володимиром

для того, щоб зобразити Анну у вигляд╕ мученниц╕. Хоча варяги були духовними

мучениками, Анна в очах грек╕в вважалася мирською (мученицею). Ми також ма╓мо

симетричне розм╕щення пар м╕ж всепоглинаючою пристрастю Володимира до ж╕нок

та всепоглинаючою жагою до Свято╖ Тр╕йц╕".


В╕нфр╕ Х"ю, "Оц╕нка Раннього Л╕топису: анал╕з тем про нац╕ональних ос╕б"


[6] http://www.catholicism.org/russia-conversion.html

"In 988, he besieged and conquered the city of Khersonese on the Crimean peninsula,

a territory belonging to the Eastern Empire. Thereupon he sent envoys to Emperor Basil II

asking for Basil"s sister, Anna, in marriage. If this request were not granted, the envoys said,

Volodymyr would march on Constantinople. Basil answered that a Christian could not marry

a pagan, but if Volodymyr were baptized the proposed alliance could take place. Volodymyr

replied that he had been studying Christian teachings and was ready for baptism.


192192

Some Russian historians speculate that Volodymyr was already determined to become

a Christian, but hesitated on account of the "scandal" his conversion might provoke among

some of his pagan subjects. It is supposed that if his conversion appeared to be for reasons

of state, it would be more acceptable. In any event, Basil sent his sister to Khersonese,

Volodymyr was baptized, and the couple wedded.


Legend has it that Volodymyr was struck by a mysterious blindness before Anna"s

arrival, and that his vision was restored by the water of his baptism. Whether or not this

really happened, unauthenticated as it is by historical documents, the story does point up

the truth that all men live in the darkness of original sin until the water of baptism makes

shine on them the Light of the World.


What is for sure is that Volodymyr"s conversion was real. Once baptized, he became a

radically different man and ruler. He gave Khersonese back to the Byzantines, put aside his

pagan wives and, upon returning to Kyiv with Anna, proceeded to tear down all the pagan

statues and shrines he had erected. The statue of the chief god, Perun, he had dragged

through the mud and thrown into the Dnieper".


The Conversion of Russia By Gary Potter


[6] "988 року в╕н взяв в облогу та захопив м╕сто Херсонес на Кримському

п╕востров╕ - територ╕ю, яка належала Сх╕дн╕й ╤мпер╕╖. З приводу цього в╕н в╕дправив

посланц╕в до ╕мператора Василя ╤╤, просячи руки сестри Василя Анни. Посланц╕

сказали, що якщо ╕мператор не задовольнить цю просьбу, то Володимир п╕де на

Костантинополь. Василь в╕дпов╕в, що християнка не може одружитися з язичником,

але якщо Володимир прийме хрещення, то в╕н в╕ддасть сестру за нього. Володимир

в╕дпов╕в, що в╕н вивчав християнськ╕ вчення ╕ може бути охрещеним.

Деяк╕ рос╕йськ╕ ╕сторики вважають, що Володимир вже мав нам╕р стати

християнином, але вагався через "скандал", що його може спровокувати цей

перех╕д в ╕ншу в╕ру м╕ж деякими з його язичницьких п╕дданих. Припуска╓ться, що

такий перех╕д був би б╕льш прийнятним, якби його причиною була держава. Так

чи так, Василь в╕д╕слав сестру до Херсонеса, Володимир був охрещений ╕ пара

одружилася.


Зг╕дно з легендою, перед при╖здом Анни Володимира вдарила м╕стична сл╕пота,

╕ його з╕р було в╕дновлено водою, в як╕й в╕н охрещувався. Було таке чи н╕ (╕сторич н╕

документи не ╓ повн╕стю достов╕рн╕), ╕стор╕я таки нада╓ гостроти т╕й правд╕, що вс╕ лю ди

живуть у темряв╕ первинного гр╕ха, доки вода хрещення кине на них Св╕тло Св╕ту.


В чому можна бути впевненим, так це в тому, що хрещення Володимира було

реальним. П╕сля хрещення в╕н став радикально ╕ншою людиною та правителем.

В╕н повернув Херсон В╕зант╕╖, розлучився ╕з язичницькими дружинами й п╕сля

повернення ╕з Анною до Ки╓ва й дал╕ скидав ус╕ язичницьк╕ стату╕╖ та храми, що

╖х сам колись побудував. Статую головного бога Перуна в╕н виваляв у грязюц╕ та

викинув у Дн╕про".


Поттер Г., "Хрещення Рус╕"


[7] http:www.mainlesson.com/display.php?author=bergen&book=russia&story=

Volodymyr

"He might have been baptized by the bishop of Kyiv; or, if he had applied at

Constantinople, the emperor would gladly have sent him a high prelate to perform the

service. Instead of this, Volodymyr collected an army and marched against Khersonese,


193

- the last city in Russia held by the Byzantine. It was taken by means of treachery, and

from this city Volodymyr sent to Constantinople to demand in marriage the sister of the

two emperors Basil and Constantine. Although the emperors did not like the proposed

connection, they consented because they feared an invasion, but made it a condition

that Volodymyr should be baptized. The ceremony was performed at Khersonese; soon

after the bride arrived and the marriage took place in the same city. When he returned to

Kyiv, he carried with him the priests and sacred ornaments taken from the churches of

Khersonese".

The story of Russia by Robert van Bergen, New York, American Book Company,

1905.


[7] "В╕н м╕г бути хрещений ки╖вським ╓пископом, або, якби звернувся в

Константинополь, то ╕мператор радо послав би йому для цього вищого прелата.

Володимир з╕брав арм╕ю та п╕шов на Херсонес - останн╓ м╕сто в Рус╕, що було

п╕д владою В╕зант╕╖. Його взяли зрадницьким шляхом, ╕ з цього м╕ста Володимир

послав у Константинополь вимогу руки сестри ╕мператор╕в Василя та Костянтина.

Хоча ╕мператорам не сподобались так╕ вимоги, вони погодилися, адже дуже боялися

вторгнення. Однак вони поставили перед Володимиром умову - в╕н мусить прийняти

хрещення. Церемон╕ю провели в Херсонес╕: згодом п╕сля того, як припливла

наречена, в тому ж м╕ст╕ в╕дбулось вес╕лля. Повертаючись до Ки╓ва, Володимир в╕з

╕з собою священик╕в та священн╕ орнаменти ╕з херсонеських церков".

Берген Роберт ван. ╤стор╕я Рус╕. - Нью-Йорк: Амер╕кан Бук Компан╕, 1905.


[8] http://www.mainlesson.com/display.php?author=morris&book=russian&story=

Volodymyr

"Since the days of Olga Kyiv had possessed Christian churches and priests, and

Volodymyr might easily have been baptized without leaving home. But this was far too

simple a process for a prince of his dignity. He must be baptized by a bishop of the parent

Church, and the missionaries who were to convert his people must come from the central

home of the faith.


Should he ask the emperor for the rite of baptism? Not he; it would be too much

like rendering homage to a prince no greater than himself. The haughty barbarian found

himself in a quandary; but soon be discovered a promising way out of it. He would make

war on Greece, conquer priests and churches, and by force of arms obtain instruction and

baptism in the new faith. Surely never before or since was a war waged with the object of

winning a new religion.


Gathering a large army, Volodymyr marched to the Crimea, where stood the rich and

powerful Greek city of Khersonese. The ruins of this city may still be seen near the

modern Sevastopol. To it he laid siege, warning the inhabitants that it would be wise in

them to yield, for he was prepared to remain three years before their walls.


The Khersoneseites proved obstinate, and for six months he besieged them closely.

But no progress was made, and it began to look as if Volodymyr would never become a

Christian in his chosen mode. A traitor within the walls, however, solved the difficulty. He

shot from the ramparts an arrow to which a letter was attached, in which the Russians were


194194

told that the city obtained all its fresh water from a spring near their camp, to which ran

underground pipes. Volodymyr cut the pipes, and the city, in peril of the horrors of thirst,

was forced to yield.


Baptism was now to be had from the parent source, but Volodymyr was still not

content. He demanded to be united by ties of blood to the emperors of the southern realm,

asking for the hand of Anna, the emperor"s sister, and threatening to take Constantinople

if his proposal were rejected.


Never before had a convert come with such conditions. The princess Anna had

no desire for marriage with this haughty barbarian, but reasons of state were stronger

than questions of taste, and the emperors (there were two of them at that time) yielded.

Volodymyr, having been baptized under the name of Basil, married the princess Anna, and

the city he had taken as a token of his pious zeal was restored to his new kinsmen. All that

he took back to Russia with him were a Christian wife, some bishops and priests, sacred

vessels and books, images of saints, and a number of consecrated relics".


MORRIS, CHARLES, Historical Tales. The Romance of Reality. Russian (Volume

Viii). Philadelphia, Pa: J.B. Lippincott Company, 1908.


[8] "З час╕в Ольги Ки╖в мав християнськ╕ церкви та священик╕в, тож

Володимир легко м╕г бути охрещеним без потреби покидати батьк╕вщину. Але

для такого гордого князя це було надто просто. Його ма╓ охрестити ╓пископ

покровительсько╖ церкви, ╕ м╕с╕онери, як╕ мали б його охрестити, мають прийти

╕з головного дому в╕ри.

Чи повинен в╕н просити у ╕мператора право на хрещення? Хто завгодно, але не

Володимир: це було б як в╕ддача пошани князев╕, який не ╓ кращим за нього самого.

Примхливий варвар потрапив у складне становище, але вже скоро в╕н знайшов з

нього багатооб╕цяючий вих╕д. В╕н розпочне в╕йну з Грец╕╓ю, захопить священик╕в та

церкви й силою в╕зьме вчення та хрещення в нову в╕ру. Звичайно, н╕коли до ╕ п╕сля

того метою в╕йни не було прийняття ново╖ рел╕г╕╖.


Збираючи велику арм╕ю, Володимир п╕шов у Крим, де стояло багате та могутн╓

грецьке м╕сто Херсонес. Його ру╖ни можна ще й дос╕ побачити б╕ля сучасного

Севастополя. Володимир взяв м╕сто в облогу, попередив жител╕в, що ╖м краще здатися,

оск╕льки в╕н мав нам╕р залишатися б╕ля мур╕в Херсонеса протягом трьох рок╕в.


Мешканц╕ м╕ста були неп╕ддатливими, ╕ в╕н т╕сно тримав його в облоз╕ протягом

шести м╕сяц╕в. Але н╕чого не в╕дбувалося й почало здаватися, що Володимир н╕коли

не стане християнином так, як в╕н того хоче. Однак зрадник на територ╕╖ м╕ста

розв"язав проблему. В╕н випустив ╕з валу стр╕лу з прикр╕пленим листом, де русам

пов╕домлялося про те, що м╕сто отримувало всю св╕жу воду через п╕дземн╕ труби,

проведен╕ до джерела б╕ля ╖хнього табору. Володимир перекрив труби ╕ м╕сто,

жахаючись спраги, було змушене здатися.


Тепер Володимир м╕г отримати хрещення ╕з покровительського джерела, але в╕н

однаково був незадоволений. В╕н почав вимагати кровного ╓днання з ╕мператорами

п╕вденних територ╕й, просячи руки Анни, сестри ╕мператора, та погрожував п╕ти на

Константинополь, якщо йому в╕дмовлять.


Н╕коли ран╕ше перех╕д у нову рел╕г╕ю не в╕дбувався за таких умов. Анна не

мала бажання одружуватися ╕з цим зарозум╕лим варваром, але ╕нтереси держави

були сильн╕шими за питання смаку, то ж ╕мператори (тод╕ ╖х було дво╓) здались.


195

Володимир, охрестившись п╕д ╕менем Василя, одружився з Анною, ╕ м╕сто, взяте як

символ його рел╕г╕йних поривань, було повернене новим родичам Володимира. Все,

що в╕н брав з собою на Русь, то були його християнська дружина, к╕лька ╓пископ╕в та

священик╕в, священний посуд та книги, зображення святих ╕ деяк╕ священн╕ мощ╕".


Морр╕с Чарльз. ╤сторичн╕ розпов╕д╕: Руська (том 8). - Ф╕ладельф╕я, штат

Пенсильван╕я: Джей Б╕ Л╕пп╕нкот Компан╕, 1908.


[9] http:www.catholicity.com/encyclopedia/v/Volodymyr_great,saint.html

"The next year (988) he besieged Khersonese in the Crimea, a city within the

borders of the eastern Roman Empire, and finally took it by cutting off its water supply.

He then sent envoys to Emperor Basil II at Constantinople to ask for his sister Anna in

marriage, adding a threat to march on Constantinople in case of refusal. The emperor

replied that a Christian might not marry a heathen, but if Volodymyr were a Christian

prince he would sanction the alliance. To this Volodymyr replied that he had already

examined the doctrines of the Christians, was inclined towards them, and was ready to

be baptized. Basil II sent this sister with a retinue of officials and clergy to Khersonese,

and there Volodymyr was baptized, in the same year, by the Metropolitan Michael and

took also the baptismal name of Basil".


ANDREW J. SHIPMAN St. Volodymyr the Great. From the Catholic

Encyclopedia


The Catholic Encyclopedia. New York: Robert Appleton Company, 1910.


[9] "Наступного року в╕н взяв в облогу кримський Херсонес, м╕сто в межах

сх╕дно╖ Римсько╖ ╕мпер╕╖, ╕ врешт╕ захопив його, в╕др╕завши постачання води. Пот╕м

в╕н в╕дправив посланц╕в у Костантинополь до ╕мператора Василя ╤╤, щоб попросити

дозволу одружитися ╕з його сестрою Анною, погрожуючи п╕ти на Костантинополь у

раз╕ в╕дмови. ╤мператор в╕дпов╕в, що християнка не може одружитися з язичником,

але в╕н схвалив би шлюб, якби князь був християнином. На це Володимир в╕дпов╕в,

що в╕н вже вивчив християнськ╕ в╕ровчення, був прихильним до них ╕ готовий до

хрещення. Василь ╤╤ в╕д╕слав Анну з╕ свитою посадових ос╕б та духовенства до

Херсонеса, ╕ там того ж року Володимир був охрещений митрополитом Михайлом

та взяв християнське ╕м"я Василь".

Ендрю Ш╕пман "Св. Володимир Великий". Статтю взято з "Католицько╖

Енциклопед╖╖"


Католицька Енциклопед╕я. - Нью-Йорк: Роберт Еплтон Кампан╕, 1910.


[10] http://www.uoregon.edu/~kimball/Xtxion.Olga.Anna.htm

"They often describe the wedding of Anna and Volodymyr as if Anna were little

more than moveable property, offered in a gentleman"s agreement between the Byzantine

emperors and the barbarian Prince Volodymyr. In some accounts Anna remains unnamed,

as if to suggest that this was a simple two-way conversation between the emperors and

Volodymyr. Evidence suggests that this was not the case at all.


196196

In a bold military move, Kyivan Prince Volodymyr had just taken from Byzantium the

Black Sea coastal city Khersonese. He opened negotiations with the Byzantine emperors

with an eye to withdrawal from this strategic city if arrangements could be made which

were favorable to him. A marriage alliance was part of the discussion, but Anna resisted

the simple exchange... "I"m being sent as nothing other than a hostage", she is reported

to have said.


Between the lines one might read that Volodymyr had surprised and shaken Anna"s

brothers. From Khersonese he was a real threat to Constantinople. Volodymyr sought by

swift and unexpected military victory to pressure Constantinople into a hasty and one-

sided alliance sealed by marriage. While Basil and Constantine were inclined to accept

Volodymyr"s terms, Anna balked.


She apparently took the position that, rather than wed a heathen prince simply to

gain a moment"s advantage, "it would be better to stay here and die". Anna apparently

sought a third alternative, and in this she appears to have been guided by a strategic grasp

of the situation which was superior to that of her brothers. For one thing, she insisted on

Volodymyr"s personal conversion to Christianity. She was also attracted to the possibility

that her efforts might bring the whole heathen nation to repentance [pokaiane], i.e., that she

might become the agent of Christianization in these northern regions beyond the coastal

city Khersonese, a vast region even more vital to the strategic position of Byzantium.

She was eventually convinced that she could avoid either of the two prospects presented

by her brothers. She could do more than serve as hostage to the pagan prince or remain

in Constantinople and die. Instead she left for Khersonese to meet her groom, with some

prospect of a vast and visionary third alternative in mind.


There is more than a suggestion here that Volodymyr sought something like the

opposite of Olga"s objectives thirty years earlier. Olga embraced Byzantine Christianity

but resisted a marriage alliance with Byzantium. Volodymyr sought a marriage alliance,

but does not appear to have had a natural inclination toward Christianity. That was before

Anna"s intervention. Anna put her foot down. Gibbon has it just about right: "the conversion

of Wolodomir was determined, or hastened, by his desire of a Roman bride".


We can add much to the old Gibbon"s account, but we should probably heed Gibbon"s

Enlightenment skepticism about the causal power of divine agencies. In Khersonese - so

say the chroniclers - Anna found Prince Volodymyr stricken blind. Anna warned him that

his sight would not return if he did not immediately accept baptism. He consented, and,

as the story goes, his sight returned immediately. He was convinced beyond any doubt of

the wisdom of accepting Christianity. Anna persuaded or compelled Volodymyr to become

Christian; then she accepted him as a husband. That was step one in her ambitious plan:

personal conversion of the prince.


Step two was the conversion of all Rus", and that was a more complex and less

documented episode. It did not happen immediately, though we sometimes conflate the

personal conversion of Kyiv with the national conversion that followed. Volodymyr"s

personal conversion might have ended the religious story right there in Khersonese for

the time being. But after returning to Kyiv, some time after the personal baptism and

wedding, Volodymyr embarked on the Christianization of all Rus". (Ibn al-Athir says that

Anna refused the wedding alliance until and unless the Rus" king converted to Christianity.

This story is suggested in the Russian chronicles and is corroborated in the sources

cited in William E. Watson, "Arabic Perceptions of Russia"s Christian Conversion",

in Millennium: 33-40.) What was first a family drama became a national drama when


197

Volodymyr forced all of Rus" to undergo baptism. Anna was the sixth wife of Volodymyr.

He had about a dozen children by the earlier marriages. One of Anna"s first jobs back in

Kyiv was to convert Volodymyr"s children. And she continued the effort beyond the walls

of the princely domicile, outward to all Russia. A contemporary of these events, Ditmar

von Walbeck [Thietmar, Bishop of Merseburg], stated explicitly that Anna was responsible

for the Christianization of Russia. Ditmar doesn"t grant much to Volodymyr; he had views

on the Rus Prince, labeling him nothing more than a "fornicatur immensus".


Alan Kimball, "Introduction" [on the role of women (Olga and Anna) in the

Christianisation of Rus], Crestwood NY, Saint Volodymyr"s Press. Pages 1-11, 1990.


[10] "Часто вес╕лля Анни та Володимира описують так, наче вона була лише

рухомою власн╕стю, яку запропонували в джентельменськ╕й угод╕ м╕ж в╕зант╕йськими

╕мператорами та варварським князем Володимиром. В деяких джерелах ╕м"я Анни

не згадують, начебто це було просто двосторонн╓ сп╕лкування м╕ж ╕мператорами та

Володимиром. Докази кажуть, що це було не так.

У хороброму во╓нному просуванн╕ князь Ки╖всько╖ Рус╕ Володимир в╕д╕брав

у В╕зант╕╖ м╕сто Херсонес, що на берез╕ Чорного моря. В╕н розпочав переговори з

в╕зант╕йськими ╕мператорами, об╕цяючи покинути це стратег╕чне м╕сто, якщо вони

зроблять все так, як в╕н того хоче. Шлюб був частиною обговорення, але Анна

протистояла простому обм╕ну... "Мене в╕дсилають в рол╕ не б╕льше н╕ж заручника",


- кажуть, що це ╖╖ слова.

М╕ж рядками можна прочитати, що Володимир здивував та приголомшив ╕мператор╕в.

╤з Херсонеса в╕н був справжньою загрозою для Константинополя. Володимир

досягнув швидко╖ та неоч╕кувано╖ во╓нно╖ перемоги заради тиску на Костантинополь,

результатом якого став швидкий шлюб. В той же час Василь та Костянтин були схильн╕

до того, щоби прийняти умови Володимира. Анна все вагалась.


У не╖, очевидно, була така позиц╕я, що "л╕пше залишитись там ╕ померти",

ан╕ж заради митт╓во╖ вигоди одружитися з язичником. В Анни, очевидно, була

альтернатива, ╕ в цьому вона керувалася стратег╕чним контролем, що мав перевагу над

планами ╖╖ брат╕в. По-перше, вона настояла на переход╕ Володимира в християнство.

╥╖ також приваблювала можлив╕сть того, що ╖╖ зусилля приведуть весь язичницький

народ до покаяння, що вона може стати д╕ячем християн╕зац╕╖ в цих п╕вн╕чних

рег╕онах над набережним м╕стом Херсонес - велик╕й територ╕╖, що була особливо

важливою для стратег╕чно╖ позиц╕╖ В╕зант╕╖. Врешт╕, вона була перконана в тому, що

могла б уникути будь-яко╖ ╕з цих перспектив, поданих ╖╖ братами. Цар╕вна могла б

бути б╕льше, н╕ж заручницею язичницького князя або залишитися в Костантинопол╕

╕ померти. Натом╕сть вона по╖хала в Херсонес, щоб зустр╕тися з╕ сво╖м нареченим, з

перспективою широко╖ та уявно╖ альтернативи на думц╕.


Припуска╓ться, що те, чого досягнув Володимир, було протилежним ц╕лям

Ольги тридцять рок╕в до того. Ольга прийняла в╕зант╕йське християнство, але

протистояла шлюбу ╕з В╕зант╕╓ю. Володимир уклав шлюб, але не справив враження

людини, що ма╓ природню схильн╕сть до християнства. Так було до втручання

Анни. Анна зайняла ст╕йку позиц╕ю. Г╕ббон був правий, стверджуючи, що "перех╕д

Володимира в ╕ншу в╕ру - визначене, або прикорене його бажанням мати римську

наречену" (Г╕ббон Едвард. Занепад ╕ пад╕ння Римсько╖ ╤мпер╕╖. - Нью-Йорк: Сучасна

Б╕бл╕отека, б/р. - Том 3. - С. 341).


198198

Можна багато чого додати до старо╖ думки Г╕ббона, Але, можливо, ми повинн╕

обережн╕ше ставитися до його просв╕тницького скептицизму щодо причинно╖

могутност╕ божественних д╕янь. В Херсонес╕, зг╕дно з л╕тописами, Анна зустр╕лася

╕з засл╕пленим Володимиром. Анна попередила князя, що його з╕р не повернеться,

якщо в╕н негайно не прийме хрещення. В╕н погодився, ╕, як каже ╕стор╕я, його з╕р

в╕дразу в╕дновився. В╕н був готовий поза всяким сумн╕вом прийняти християнство.

Анна запевнила чи змусила Володимира прийняти християнство, пот╕м вона

прийняла його як чолов╕ка.


Другим кроком було хрещення вс╕╓╖ Рус╕, й це був складн╕ший ╕ менш

п╕дтверджений документами еп╕зод в ╕стор╕╖. Воно не в╕дбулося одразу, хоча ми

╕нколи плута╓мо особисте хрещення Володимира ╕з нац╕ональним хрещенням, яке

було п╕сля того. На той час хрещення Володимира могло б покласти край рел╕г╕йн╕й

╕стор╕╖ вже там, у Херсонес╕. Але п╕сля повернення в Ки╖в, через деякий час п╕сля

хрещення та вес╕лля, Володимир розпочав християн╕зац╕ю вс╕╓╖ Рус╕. (╤бн аль-Ат╕р

каже, що Анна в╕дмовила у шлюб╕, допоки князь Рус╕ не перейде в християнство. Про

це йдеться в л╕тописах Рус╕, це п╕дтверджують джерела, процитован╕ в прац╕ В╕льяма

Е. Ватсона "Арабське сприйняття переходу Рус╕ в християнство" в М╕лленн╕ум╕:

33-40.) Те, що спочатку було с╕мейною драмою, стало нац╕ональною драмою, коли

Володимир змусив усю Русь прийняти хрещення. Анна стала шостою дружиною

Володимира. Одним з ╖╖ основних завдань в Ки╓в╕ було охрестити д╕тей князя.

╤ вона дал╕ охрещувала за мурами княз╕вського м╕сця проживання - по вс╕й Рус╕.

Сучасник цих под╕й Д╕тмар фон Вальбек (Т╕тмар, ╢пископ Мерсебурга) недвозначно

ствержджував, що Анна була в╕дпов╕дальна за християн╕зац╕ю Рус╕. Д╕тмар не в╕дда╓

належне заслугам Володимира, стосовно якого в╕н ма╓ власн╕ думки, як╕ визначали

князя не б╕льше як "fornicatur immensus".


К╕мбал Алан. Передмова [про роль ж╕нок (Ольги та Анни) в християн╕зац╕╖

Рус╕]. - Крествуд, штат Нью-Йорк: Сейнт Влад╕м╕рс Прес, 1990. - С. 1-11.


[11] http://www.standrewuoc.org/christianity_in_ukr_.htm

Cайт укра╖нського кафедрального собору Св. Андр╕я, Вашингтон, федеральний

округ Колумб╕я


Уривок з╕ статт╕ п╕д назвою "Православне Християнство в Укра╖н╕":


"Volodymyr decided to take orthodoxy from the Greeks by power... His motives to

capture Korsun were these: to force Byzantine Emperors Constantine and Basil to givetheir sister Anna in marriage and to get from them superior Church Hierarchy for the

nation of Kyivan-Rus.


Having agreed with all of that, Byzantine Emperors gave their sister Anna in marriage,

following Volodymyr"s Baptism in Korsun... Several priests were taken there with him.

They brought with them relics of Saints Clement and Thebes, icons, and books from

Korsun".


[11] "Володимир вир╕шив силою взяти у Грец╕╖ православ"я... При захопленн╕

Херсонесу в╕н керувався такими мотивами: змусити в╕зант╕йських ╕мператор╕в

Василя та Костянтина в╕ддати йому в жони сестру Анну та отримати в╕д них вищу

Церковну ╤╓рарх╕ю для народу Ки╖всько╖ Рус╕.


199

Погодившись з цим, в╕зант╕йськ╕ ╕мператори п╕сля Володимирового хрещення

в Херсонес╕ в╕ддали свою сестру... Володимир забрав з собою (в Ки╖в) к╕лька

священик╕в. Вони перевезли мощ╕ Св. Климента та Тебеса, ╕кони та книжки з

Херсонеса".


[12] http://ocafs.oca.org/FeastSaintsLife.asp?FSID=103450

Сайт Православно╖ Церкви в Америц╕:


"After the Descent of the Holy Spirit upon the Apostles, St Andrew went to the Eastern

lands preaching the Word of God. He went through Asia Minor, Thrace, Macedonia, he

reached the River Danube, went along the coast of the Black Sea, through Crimea, the

Black Sea region and along the River Dnypro he climbed to the place where the city of

Kyiv now stands.


He stopped overnight on the hills of Kyiv. Rising in the morning, he said to those

disciples that were with him: "See these hills? Upon these hills shall shine forth the

beneficence of God, and there will be a great city here, and God shall raise up many

churches". The apostle went up around the hills, blessed them and set up a cross. Having

prayed, he went up even further along the Dniepr and reached a settlement of the Slavs,

where Novgorod was built".


[12] "П╕сля Сходження Святого Духа на Апостол╕в, Святий Андр╕й п╕шов

на Сх╕дн╕ земл╕, пророкуючи Слово Боже. В╕н п╕шов через Малу Аз╕ю, Фрак╕ю,

Македон╕ю, д╕йшов до р╕чки Дунай, п╕шов вздовж берега Чорного моря, через Крим,

район Чорного моря та вздовж Дн╕пра в╕н з╕йшов на м╕сце, де нин╕ сто╖ть м╕сто

Ки╖в.

В╕н зупинився на н╕ч на Ки╖вських пагорбах. Прокинувшись зранку, сказав

учням, що були з ним: "Бачите ц╕ пагорби? Ц╕ пагорби будуть осв╕тлен╕ мил╕стю

Божою, ╕ тут буде величне м╕сто, ╕ Бог побуду╓ тут багато церков". Апостол п╕днявся

на пагорби, освятив ╖х та поставив там хрест. Помолившись, в╕н п╕шов дал╕ вздовж

Дн╕пра та наблизився до поселення слов"ян, де був побудований Новгород".


[13] http://www.domestic-church.com/CONTENT.DCC/19981101/SAINTS/

standrew.htm,

SaintAndrew the Apostle by Catherine Fournier


╘ Copyright 1997-2005 Domestic Church Communications Ltd.


"Two countries have chosen St. Andrew as their patron - Russia and Scotland. His

patronage of Russia is based on a tradition that in his missionary journeyings he reached

the city of Kyiv in what is now the Ukraine, possibly laying the groundwork for the

conversion of Russia in the eleventh century which originated from Kyiv".


Фурн╕╓р Кетр╕н, "Апостол Св Андр╕й"


╘ Авторське право 1997-2005 рр. Домест╕к Чарч Комюн╕кейшнс Лтд.


200200

[13] "Дв╕ кра╖ни обрали сво╖м покровителем Святого Андр╕я - Рос╕я та

Шотланд╕я. Покровительство Рос╕╖ базу╓ться на переказах про те, що в м╕с╕онерськ╕й

мандр╕вц╕ в╕н д╕йшов до м╕ста Ки╓ва, яке нин╕ ╓ столицею Укра╖ни, можливо, заразом

закладаючи фундамент для хрещення Рус╕ в Х╤ стол╕тт╕, витоки якого ╕дуть ╕з

Ки╓ва".

[14] http:orthodoxengland.org.uk/isles.htm,

THE HOLY ISLES: FOUR NATIONAL SAINTS


Introduction: Christ of the Isles


"After Christ"s Resurrection and Ascension, the Apostle Andrew preached in many

places. Ancient traditions link him with Thrace, where he consecrated Stachys as the first

Bishop of the then small town of Byzantium. Then he went on to preach the Gospel in the

lands along the Danube and around the Black Sea in the south of what is now the Ukraine,

sailing as far as the site of Kyiv and perhaps further still. In Kyiv he raised up a cross and

prophesied a Christian future for those lands".


[14] СВЯТ╤ ОСТРОВИ: ЧОТИРИ НАЦ╤ОНАЛЬН╤ СВЯТ╤

Вступ: Христос остров╕в


"П╕сля Воскрес╕ння та Вознес╕ння Христа Апостол Андр╕й пропов╕дував у

багатьох м╕сцях. Стародавн╕ перекази пов"язують його ╕з Фрак╕╓ю, де благословив

Сташиса як першого ╓пископа тод╕ малого м╕ста В╕зант╕я. Пот╕м в╕н п╕шов

пропов╕дувати ╢вангел╕╓ вздовж Дунаю та навколо Чорного моря на п╕вдн╕ того, що

нин╕ ╓ Укра╖ною, допливаючи аж до того м╕сця, де сто╖ть Ки╖в ╕, можливо, дал╕. У

Ки╓в╕ в╕н п╕дняв хрест та пророкував цим землям християнське майбутн╓".


[15] http://www.orthodoxphotos.com/readings/LG/schism.shtml,

"According to tradition, the holy Apostle Andrew the First-called preached the Gospel

in Scythia, in the land which later became Russia. Having climbed the Kyivan Mountains,

he placed a wooden cross there and prophesied that in this land the true faith of Christ

would shine.


The holy Apostle Andrew missioned the future land of Russia from the south to the

north, from the Kyivan Mountains to Novgorod, and was even on the island of Valaam.

The latest historical evidence testifies to this. Local northern Russian tradition shows that

the Apostle Andrew the First-called, enlightener of the Scythians and the Slavs, came from

Kyiv to Novgorod. ...


In the ancient manuscript "Opoved" kept in the library of the Valaam monastery,

mention of this is made: "St. Andrew of Jerusalem came to Goliad, Kosoch, Roden,

Scythe, Scythia, and Slavonia via contiguous meadows (steppes), reached Smolensk and

the home guard at Scothe of the Great Slaviansky. Leaving Ladoga, he went by boat over

the stormy, turbulent lake to Valaam placing stone crosses and blessing everywhere with

the sign of the Cross..."


[15] "Зг╕дно з переказами, Святий Апостол Андр╕й Первозванний пропов╕дував

╢вангел╕╓ в Ск╕ф╕╖, на земл╕, де п╕зн╕ше утворилася Русь. П╕днявшись на Ки╖вськ╕


201

пагорби, в╕н поставив там дерев"яний хрест та передбачив, що на ц╕й земл╕ св╕титиме

справжня в╕ра Христова.


Святий апостол вирушив майбутньою руською землею в╕д ки╖вських пагорб╕в до

Новгорода й нав╕ть був на остров╕ Валаам. Це засв╕дчують останн╕ ╕сторичн╕ докази.

Переказ м╕сцевих п╕вн╕чних рус╕в показу╓, що Апостол Андр╕й Первозванний,

просв╕титель Ск╕ф╕в та Слов"ян, п╕шов ╕з Ки╓ва до Новгорода...


Про це згаду╓ться у давньому манускрипт╕ "Опов╓д", який збер╕га╓ться в

б╕бл╕отец╕ Валаамського монастиря: "Св. Андр╕й ╕з ╢русалима в╕дв╕дав Гол╕ад,

Козоч, Роден, Скит╕ю, Ск╕ф╕ю та Славон╕ю, проходячи через безмежн╕ луговини

(степи), д╕йшов до Смоленська та м╕сцево╖ оборони б╕ля Скоту Великого Слав"янську.

Покидаючи Ладогу, в╕н поплив човном через штормове, неспок╕йне озеро до Валааму,

розм╕щаючи кам"ян╕ хрести та освячуючи все знаком хреста..."


[16] http://findarticles.com/p/articles/mi_m1310/is_1988_June/ai_6552806,

A thousand-year heritage - Christianity in Russia


UNESCO Courier, June, 1988 by Metropolitan Juvenaly:


"The first seeds of the faith had, however, begun to sprout from the soil of what was

to become the State of Rus" as early as the first century AD, the Age of the Apostles.

According to one thesis, St. Andrew, the "first-called", carried out missionary activities in

the region. This thesis is confirmed by a tradition related to this saint in the first-to third-

century Christian communities of the northern Black Sea coast. Excavations of churches

of this period at Chersonesus, Tanais and the ancient city of Aksaiskoe (or Kobyakovoe)

have yielded moulds which were used for making communion wafers and which are

patterned with the distinctive X-shaped cross of St. Andrew rather than the more familiar

upright cross".


[16] Митрополит Ювенал╕ "Тисячол╕тн╕й спадок - Християнство в Рос╕╖"

Кур"╓р ЮНЕСКО. - 1988. - Червень:


"Однак перш╕ зерна в╕ри почали проростати ╕з ╜рунту того, що п╕зн╕ше стало

державою Русь, в першому стол╕тт╕ нашо╖ ери, у стол╕тт╕ Апостол╕в. Зг╕дно з одн╕╓ю

тезою, Св. Андр╕й Первозванний на ц╕й територ╕╖ проводив м╕с╕онерськ╕ д╕яння.

Ця теза п╕дтверджу╓ться переказами, пов"язаними з цим Cвятим в християнських

общинах ╤-╤╤╤ стол╕ття, як╕ проживали на п╕вн╕чному берез╕ Чорного моря. Розкопки

церков цього пер╕оду у Херсонес╕, Тана╖с╕ та в древньому м╕ст╕ Акза╕ское (чи

Кобяково╓) виявили форми, як╕ використовували для виготовлення облаток для

причастя, ╕ як╕ ╓ розмальован╕ ч╕тко вир╕зненим Х-под╕бним хрестом Андр╕я

Первозванного, а не б╕льш в╕домим вертикальним хрестом".


[17] http://www.holytrinity-la.org/engl/pages/general/hist3.html

History of the Holy Orthodox Church


Part III - Orthodoxy in Europe and America:


"The Apostle Andrew, one of the original twelve disciples of Jesus, preached the gospel

of Christianity in Greece and along the northern shores of the Black Sea. He continued


202202

his missionary work northward and visited the area known as Skiphia (now Russia). He

journeyed as far north as the city of Novgorod.


Arriving in the region where the city of Kyiv is now located, St. Andrew ascended the

hills and planted a cross on the Mountainside. He then made an historic prophecy that from

those hills would shine the light of divine grace, that many churches would be built, that a

great city would arise and that Christianity would spread throughout the country.


The cross planted by Andrew was later preserved in a beautiful church built on the

mountain in the area that bore his name. St. Andrew continued on through the Caucasus

to the Southern shores of the Black Sea and then went on to Constantinople. There he

ordained priests and deacons and to establish the church hierarchy in Russia".


[17] ╤стор╕я Свято╖ Православно╖ Церкви

Частина ╤╤╤. Православ"я в ╢вроп╕ та Америц╕:


"Апостол Андр╕й, один ╕з дванадцяти учн╕в ╤суса, пропов╕дував християнське

╢вангел╕╓ у Грец╕╖ та вздовж п╕вн╕чних берег╕в Чорного моря. В╕н продовжив

м╕с╕онерську роботу, просуваючись на п╕вн╕ч та в╕дв╕дав територ╕ю, в╕дому п╕д

назвою Ск╕ф╕я (тепер Рос╕я). В╕н наст╕льки просунувся в п╕вн╕чний б╕к, що п╕д╕йшов

до м╕ста Новгорода.


Прибувши в рег╕он, де зараз розм╕щене м╕сто Ки╖в, Св Андр╕й п╕днявся по

горбах та поставив на пагорб╕ хрест. Тод╕ в╕н сказав ╕сторичне пророцтво про те, що

з тих пагорб╕в св╕титиме пром╕ння божественно╖ слави, що буде побудовано багато

церков, що з"явиться величне м╕сто, ╕ християнство пошириться по вс╕й кра╖н╕.


Поставлений Андр╕╓м хрест п╕зн╕ше був занесений на збереження у гарну

церкву, побудовану на горб╕ в м╕сцевост╕, яка ма╓ його ╕м"я. Святий Андр╕й вирушив

дал╕ через Кавказ до п╕вденних берег╕в Чорного моря, а пот╕м до Константинополя.

Там в╕н посвятив у духовний сан священик╕в та диякон╕в, щоб встановити церковну

╕╓рарх╕ю в Рус╕".


[18] http://209.85.129.104/search?q=cache:fa2b6ECgydUJ:el.wikipedia.org/wiki/

CE%A3%CF%85%CE%B6%CE%AE%CF%84%CE%B7%CF%83%CE%B7:%CE%

91%CF%80%CF%8%C%CF%83%CF%84%CE%BF%CE%BB%CE%BF%CE%B9+

andrew+first+called+Kyiv&hl=ru&ct=clnk&cd=148&gl=ua&client=firefox-a

The Anchor Bible Dictionary (Freedman, David Noel, ed., [New York: Doubleday]

1997, 1992):


"Sometime in the 8th century, however, Andrew was pressed into service to legitimate

Byzantine claims to apostolicity. For centuries, the church in Rome had claimed Peter as its

founder. On the other hand, Byzantium, largely the product of Constantine"s relocation of

the imperial capital to the E, could claim no founding apostle. This was not so problematic

when Rome and Byzantium were on good terms, but when the two great ecclesiastical

centers parted ways; Byzantium was in desperate need of apostolic pedigree. Andrew was

perfectly suited for the purpose. According to the gospel of John, he was the first of the

apostles to come to Jesus, and later he brought his brother Peter, Rome"s favorite, to the

Lord. The Acts of Andrew and traditions derived from it had placed Andrew"s ministry

in the region of the Black Sea, and if one can trust the epitome of Gregory of Tours, the

Acts in fact sent the apostle to Byzantium. Furthermore, from the time of Constantius II,

Andrew"s relics reposed in Constantinople"s Church of the Holy Apostles.


203

Such long-standing associations between Andrew and the city generated a legend that

when Andrew, the Protokletos (First-called), visited Byzantium he appointed as bishop

Stachys, who inaugurated an unbroken line of bishops. In the 9th century, soon after the

origin of this legend, several versions of his passion appeared along with three different

Byzantine "Lives" of Andrew. A monk named Epiphanius, the author of one of these

"Lives", claimed that virtually every tribe on the shores of the Black Sea appealed to

Andrew as the founder of its church: the Scythians, the Sogdians, the Gorsini, the Iberi, the

Sousi, the Phousti, the Alani. Andrew also allegedly visited Amisus, Trapezunta, Iberia,

Phrygia, Ephesus, Bithynia, Laodicea, Mysia, Odyssopolis, Chalcedon, Heraclea... His

reputation in the East now was secure. He remains the patron of Russian Orthodoxy by

dint of a legend that he preached as far north as Kyiv".


[18] Словник Б╕бл╕╖ - якора спас╕ння (Дев╕д Ноель Фр╕дман, вид., [Нью-Йорк:

Даблдей] 1997, 1992):

"Однак, ╕нколи аж у V╤╤╤ стол╕тт╕, Андр╕я змушували служити законним

вимогам В╕зант╕╖ до апостольництва. Протягом стол╕ть церква в Рим╕ вважала

сво╖м засновником Петра. З ╕ншого боку, В╕зант╕я, головно продукт перем╕щення

Костянтином столиц╕ ╕мпер╕╖ до Е, взагал╕ не могла стверджувати, хто був апостоломзасновником.

Це було не наст╕льки проблематично, коли в╕дносини м╕ж Римом та

В╕зант╕╓ю були хорошими, але коли ц╕ два церковн╕ центри розпалися, В╕зант╕я

в╕дчайдушно потребувала апостольського походження. Для цього ╕деально п╕дходив

Андр╕й. Як розпов╕да╓ться у ╢вангел╕╖ в╕д ╤оана, в╕н був першим з апостол╕в, який

прийшов до ╤суса, а п╕зн╕ше прив╕в до нього свого брата Петра, улюбленця Риму.

Д╕яння Андр╕я та традиц╕╖, як╕ п╕шли в╕н них, розм╕стили пастирство Андр╕я в

район╕ Чорного моря, ╕ якщо в╕рити короткому викладу Грегор╕ Мандр╕вника, д╕яння

д╕йсно в╕д╕слали апостола до В╕зант╕╖. Мало того, з час╕в Костянтина ╤╤ мощ╕ Андр╕я

спочивають в Константинопольськ╕й церкв╕ Святих Апостол╕в.


Так╕ асоц╕ац╕╖ м╕ж Андр╕╓м та м╕стом створили легенду про те, що коли Андр╕й

Протоклетос (Первозванний) в╕дв╕дав В╕зант╕ю, в╕н призначив ╓пископом Сташиса,

який ув╕в в д╕ю суц╕льну л╕н╕ю ╓пископ╕в. У ╤Х стол╕тт╕, невдовз╕ п╕сля виникнення

ц╕╓╖ легенди, поруч ╕з трьома р╕зними в╕зант╕йськими "Життями" Андр╕я з"явилося

ще к╕лька верс╕й його житт╓вого шляху. Монах на ╕м"я Еп╕фан╕ус, автор одного ╕з

трьох "Житт╕в", стверджував, що практично кожне плем"я на берегах Чорного моря

вважало Андр╕я засновником сво╓╖ церкви: ск╕фи, согд╕анц╕, горс╕н╕, ╕бер╕, соус╕,

фоуст╕, алан╕. Як стверджують, Андр╕й також в╕дв╕дав Ам╕сус, Трапезунт, ╤бер╕ю,

Фриг╕ю, Ефесус, Б╕тин╕ю, Лаодик╕ю, Мис╕ю, Од╕сопол╕с, Налцедон, Гераклею...

Тепер на Сход╕ в нього була добра репутац╕я. В╕н залиша╓ться покровителем

руського православ"я завдяки легенд╕ про те, що пропов╕дував на п╕вноч╕, де нин╕

сто╖ть Ки╖в".


[19] http://www.catholicherald.com/saunders/97ws/ws970925.htm,

The Eastern Cross: Symbolism and History


Straight Answers by Fr. William Saunders HERALD Columnist


"St. Andrew evangelized the area of Asia Minor. One story recounts that he journeyed

up the Dnieper River, planted a cross on a hill, and prophesied that one day there would

be a great city, a center of Christianity. This city would one day be Kyiv. Tradition also


204204

records that St. Andrew was martyred on an X-shaped cross on November 30, A.D. 60

during the reign of Emperor Nero at Patrae in Achaia in Greece.


[19] "Сх╕дний хрест: символ╕зм та ╕стор╕я"

Прям╕ в╕дпов╕д╕ в╕д оглядача "Геральд" В╕льяма Сандерса


"Святий Андр╕й ╓вангел╕зував територ╕ю Мало╖ Аз╕╖. Зг╕дно з одн╕╓ю ╕стор╕╓ю,

в╕н мандрував до р╕чки Дн╕пра, поставив на пагорб╕ хреста та передбачив, що одного

дня там буде велике м╕сто, центр християнства. Цим м╕стом стане Ки╖в. Перекази

також св╕дчать про те, що Св. Андр╕й пройшов через велик╕ муки на хрест╕ у форм╕

╕кса 30 листопада 60-го року нашо╖ ери п╕д час правл╕ння ╕мператора Неро в Патр╕╖

(Ахайя, Грец╕я)".


[20] http://209.85.129.104/search?q=cache:1VEG1JsqSqkJ:forerunner.com/

forerunner/X0690_Providential_History.html+andrew+first+called+Kyiv&hl=ru&ct=cln

k&cd=229&gl=ua&client=firefox-a

A Providential History of Russia By Jay Rogers 8/91:


"An early Christian legend says that it was the Apostle Andrew who first preached in

the region of Scythia on a missionary journey. Stopping on his way back on a bend in the

River Dnieper, he planted a flag on its shore prophesying that one day a great city would

arise in this place. The city of Kyiv arose in this spot as early as the fifth century".


[20] Роджерс Джей, "Передбачена ╕стор╕я Рус╕":

"Ранньохристиянська легенда розпов╕да╓, що саме апостол Андр╕й був першим,

хто пропов╕дував на територ╕╖ Ск╕ф╕╖ п╕д час сво╓╖ м╕с╕онерсько╖ подорож╕. Дорогою

назад, зупинившись на закрут╕ р╕чки Дн╕пра, в╕н встановив на його берез╕ хрест, який

пророкував, що одного дня на цьому м╕ст╕ постане величне м╕сто. Вже у п"ятому

стол╕тт╕ там з"явилося м╕сто Ки╖в".


[21] Andrew Wilson. The Ukrainians. Unexpected nation, Yale Nota Bene, Yale

University Press, New Heaven and London, 2002.

В╕лсон Ендрю. Укра╖нц╕. Непередбачувана нац╕я. - Нью-Хевен ╕ Лондон: ╢ль

Нота Бене, ╢ль Юн╕верс╕т╕ Прес, 2002.


"Припуска╓ться, що християнство пост╕йно ╕снувало в Укра╖н╕ з час╕в апостол╕в.

За давньою легендою, перший контакт Укра╖ни з християнством прийшов ╕з м╕с╕╓ю

Святого Андр╕я Первозванного до Ки╓ва у 55 роц╕ нашо╖ ери. Важлив╕сть Андр╕я, як

можливого засновника церкви, в Константинопол╕ призвела до сп╕рних тверджень, що

в╕н також побував у Польщ╕ та Груз╕╖; Розпов╕дь про пережит╕ роки (A Tale of Bygone

Years) пов╕ду╓ про те, що в╕н в╕дважився п╕ти дал╕ до майбутнього Новгорода, але

укра╖нськ╕ вчен╕ заперечують, що в╕н в╕дв╕дав ту землю, яка п╕зн╕ше стала Рос╕╓ю. На

жаль, заснован╕ апостолом церкви були зруйнован╕ внасл╕док вторгнень варвар╕в у

третьому стол╕тт╕, однак стверджують, що "голова Ск╕фсько╖ ╢парх╕╖" був присутн╕й

на Перш╕й Всесв╕тн╕й Рад╕ в Н╕ке╖ 325 року н. е. (можливо, насправд╕, ╓пископ Кадмус

з Босфорського корол╕вства). М╕ф про м╕с╕ю Андр╕я до ск╕ф╕в почав розвиватися в

одинадцятому стол╕тт╕ ╕ був поширений у Середньов╕чч╕ - Церковний Собор (Рада),


205

проведений у Ки╓в╕ 1621 року, проголосив його "Апостолом Рус╕". Церква Святого

Андр╕я, побудована в Ки╓в╕ 1086 року, б╕льше не сто╖ть, але екстраваганцу в стил╕

бароко XV╤╤╤ стол╕ття з його ╕менем можна побачити на горб╕ над Дн╕пром, де,

вважа╓ться, Андр╕й поставив хрест, як показано на одному ╕з головних малюнк╕в

у церкв╕ - "Пропов╕дь Апостола до Ск╕ф╕в", створеному Платоном Борисп╕льцем.

(1847 р.). М╕ф про те, що Андр╕й дав сво╓ прив╕лейоване благослов╕ння укра╖нськ╕й

земл╕, ╓ центральним догматом сучасно╖ укра╖нсько╖ церкви - нав╕ть Папа дав цьому

прихильну згадку п╕д час свого в╕зиту 2001 року".


206206

КИ╥ВСЬКИЙ ЗЯТЬ: "В╤РИВ У СЛАВУ, БАГАТСТВО ТА ВЛАДУ..."


Погляд збоку, сторонн╕й погляд, завжди ц╕кавий. Про ки╖вського зятя,

майбутнього конунга Норвег╕╖ Гарольда збереглося чимало писемних згадок,

причому не завжди компл╕ментарних. Певно, був в╕н саме таким - людиною

свого часу, во╖ном ╕ мандр╕вником, поетом ╕ мисливцем за ж╕ночими серцями та

звичайн╕с╕нькими земними скарбами... Однак згадки про Ярослава Мудрого, певне,

вимагають деякого "коригування", бо точка зору про "новгородського князя" ╕нколи

пода╓ться з рос╕йсько╖ дзв╕ниц╕. Тому доц╕льно надал╕ з╕ставляти дати, наприклад, з

"В╕к╕пед╕╓ю", вдавшись до цитування нав╕ть б╕льш просторого уривка:


[22] "П╕сля смерт╕ свого батька Володимира Святославовича в 1015 роц╕ Ярослав

Мудрий у боротьб╕ за ки╖вський престол розбив в╕йська Святополка б╕ля Любеча ╕

зас╕в на ки╖вський княжий престол, але 1018 року п╕д натиском польських в╕йськ

короля Болеслава ╤, що ╖х взяв соб╕ на допомогу Святополк, мусив покинути Ки╖в.

П╕сля остаточно╖ перемоги в битв╕ над р. Альтою 1019 року Ярослав Мудрий став

ки╖вським Великим князем.

Прагнучи об"╓днати вс╕ руськ╕ земл╕, Ярослав Володимирович змушений

був вести боротьбу проти свого брата Мстислава Володимировича, князя

тмутороканського ╕ черн╕г╕вського. П╕сля битви п╕д Лиственом б╕ля Черн╕гова 1024

року Ярослав мусив в╕дступити Мстиславов╕ Черн╕г╕вщину ╕ вс╕ земл╕ на сх╕д в╕д

Дн╕пра, кр╕м Переяславщини. Згодом, п╕сля укладеного 1026 року в Городку п╕д

Ки╓вом миру, почалося порозум╕ння ╕ сп╕впраця м╕ж братами. Ярослав Мудрий

допомагав Мстиславов╕ у боротьб╕ з касогами ╕ ясами 1029 року, розширивши власн╕

волод╕ння до кавказьких г╕р; а Мстислав - у скр╕пленн╕ й розширенн╕ держави

Ярослава Мудрого на зах╕д в╕д Дн╕пра. На п╕вноч╕ 1030 року Ярослав зайняв земл╕

м╕ж Чудським озером ╕ Балтикою й там заснував м. Юр╕╖в, у 1030-1031 рр. в╕йська

Ярослава ╕ Мстислава в╕двоювали Червенськ╕ м╕ста, як╕ 1018 року загарбав Болеслав

╤. Тод╕ ж Ярослав здобув в╕д Польщ╕ смугу земл╕ м╕ж р. Сяном ╕ Бугом; там збудовано

м. Ярослав ╕ Белз. П╕сля смерт╕ Мстислава 1036 року Ярослав об"╓днав п╕д сво╓ю

владою л╕вобережн╕ земл╕, ставши ╓диним володарем могутньо╖ Ки╖всько╖ держави.

У 1038-1042 роках Ярослав в╕в усп╕шн╕ походи проти литовських племен - ятвяг╕в,

проти Мазов╕╖, проти прибалтицько-ф╕нських племен ямь ╕ чудь".


[23] http://www.glasglow.com/e2/ha/Harald_III_of_Norway.html,

"Surnamed Haardraade (English: "Hardraada"), which might be translated "hard

reign", he was the son of King Sigurd and of King Olaf the Saint. At the age of fifteen he

was obliged to flee from Norway, having taken part in the Battle of Stiklestad [?] (1030),

in which King Olaf met his death. He took refuge for a short time with Prince Yaroslav[?]

of Novgorod (a Russian kingdom then, now a city, founded by Scandinavians), and thence

went to Constantinople, where he took service under the Empress Zoe of Byzantium,

whose Varangian guard he led to frequent victory in Italy, Sicily, and North Africa, also

to Jerusalem.


In the year 1042 he left Constantinople, supposedly because he was refused the hand


207

of a princess, and on his way back to his own country he married Ellisif or Elizabeth,

daughter of Yaroslav of Novgorod".


Based on an article from 1911 Encyclopedia Britanica


Editors: Hugh Chisholm in London, Franclin Henry Hooper in New York City

Published: 1910-11.


[23] "Названий Хардрадою (по-англ╕йськи "Hardraada"), що можна перекласти

як "жорстке правл╕ння", в╕н був сином короля З╕гурда та ╓динокровним братом

короля Олафа Святого. У 15 рок╕в, взявши участь в Ст╕клестадськ╕й битв╕ (1030),

п╕д час яко╖ помер король Олаф, в╕н був змушений покинути Норвег╕ю. Недовго

переховувався у князя Ярослава ╕з Новгорода (в той час корол╕вство в Рус╕). Зв╕дти

п╕шов до Константинополя, де найнявся до в╕зант╕йсько╖ ╕мператриц╕ Зо ╕ керував ╖╖

варязькою гвард╕╓ю, щоб зробити част╕шими перемоги в ╤тал╕╖, Сицил╕╖ та П╕вн╕чн╕й

Африц╕, також пересуваючись до ╢русалиму.

1042 року в╕н покинув Константинополь, ймов╕рно тому, що йому в╕дмовили

у просьб╕ руки принцеси, ╕ дорогою до р╕дно╖ кра╖ни в╕н одружився ╕з Ел╕с╕ф або

Ел╕забет, дочкою Ярослава Новгородського".


Уривок базу╓ться на статт╕ ╕з 11 видання енциклопед╕╖ "Британ╕ка"


Видавц╕: Х"ю Ч╕шольм в Лондон╕ та Франкл╕н Генр╕ Хупер в Нью-Йорку. Р╕к

видання: 1910-11.


[24] http://209.85.135.104/search?q=cache:Jojd-_z-oVwJ:www.ancientworlds.net/

aw/Post/284194+harald+hardrada+yaroslav&hl=ru&ct=clnk&cd=31&gl=ua

На форум╕ цього сайту велася дискус╕я на наступну тему: "Гарольд Хардрада

та в╕зант╕йська ╕мператриця Зо (та зн╕мок моза╖ки варязько╖ гвард╕╖)"


Цей текст було розм╕шено на сайт╕ учасницею форуму Х╕пат╕╓╓ю Д╕д╕ус (Hypatia

Didius) 11 березня 2004 р.:


In a book entitled "WHAT LIFE WAS LIKE WHEN LONGSHIPS SAILED:

VIKINGS, A. D. 800-1100", edited by Denise Dersin, Alexandria, Virginia: Time-Life

Books, 1998, I ran across some interesting information regarding the Viking warrior

Harald Hardrada and the Byzantine empress Zoe on pages 80-86:


"...He charmed the Byzantine empress, Zoe, and those close to her said that she

secretly longed to marry him, although she already had a husband and consort, the emperor

Michael, and Harald was still pining for that "golden lady in Russia," Elizabeth, who had

not yet been granted to him. Zoe"s fond regard for Harald ultimately turned sour, but he

was without fault in the eyes of his imperial patrons..."


"...he rose to become head of the Varangian guard..."


"...Even his imperial patrons who did well by his skullduggery, came to resent and

distrust him. After many rewarding campaigns, he returned to Constantinople and resigned

his command..."


"...But Empress Zoe was unwilling to let Harald slip away. She accused him

of withholding from the imperial couple their full share of the plunder and had him

imprisoned. Perhaps she still longed for him and wanted to keep him close, but her passion


208208

went unrequited. The only woman who ever came close to rivaling the distant Elizabeth

in Harald"s affections was Zoe"s alluring niece, Maria, and the empress was not about to

let Harald have her".


"No prison could hold Harald for long. With help from confederates, he escaped from

the dungeon, roused his Varangians, and assailed the emperor and put out his eyes. Then to

add insult to injury, he abducted Maria and carried her off in his longship. The great iron

chains at the mouth of the Bosporus blocked his exit, . . . but the ever-resourceful Harald

moved his gear sternward to elevate the prow and slipped up and over the chains with a

mighty assist from his oarsmen. Once safely free of Zoe"s grasp, he put Maria ashore and

bade her return to Constantinople and remind the empress how little power she had over

him, "for with all her might she could not have prevented him from marrying the girl".


"In truth, Maria was dispensable. On his way back to Norway, Harald stopped off

in Russia and renewed his suit for the hand of Elizabeth. Yaroslav could see by all the

treasure Harald had accumulated that he was worthy of a princess, and he sanctioned the

match. As one poet put it:


"The warlike king of Norway Won the match of his desire, He gained a king"s daughter

And a hoard of gold as well".


[24] "У книжц╕ п╕д назвою "Яким було життя, коли плавали довг╕ корабл╕:

в╕к╕нги, 800-1100 рр. н. е., видан╕й Ден╕с Дерс╕н, Олександр╕я, В╕рджин╕я: ТаймЛайф

Букс, 1998 р., я наштовхнувся(лась) на ц╕каву ╕нформац╕ю про в╕к╕нгського

вояку Гарольда Хардрада та в╕зант╕йську ╕мператрицю Зо (на с. 80-86):

"В╕н зачарував в╕зант╕йську ╕мператрицю Зо ╕ т╕, що були в ╖╖ близькому

оточенн╕, казали, що вона та╓мно дуже хот╕ла з ним одружитися, хоча вже мала

чолов╕ка, ╕мператора М╕хаеля. Гарольд все ще сумував за т╕╓ю "золотою лед╕ ╕з

Рус╕", Ел╕забет, яка поки що йому не належала. Добре ставлення Зо до Гарольда

зрештою пог╕ршилось, але спочатку в╕н був невинним в очах сво╖х ╕мператорських

покровител╕в..."


"...в╕н досягнув того, що став кер╕вником гвард╕╖ варяг╕в..."


"...Нав╕ть його ╕мператорськ╕ покровител╕, як╕ не були проти Гарольдового

шахрайства, почали обурюватись та не дов╕ряти йому. П╕сля багатьох прибуткових

поход╕в в╕н повернувся до Константинополя, де здав сво╓ командування..."


"Але ╕мператриця Зо не хот╕ла дозволити Гарольду вислизнути. Вона звинуватила

його в приховуванн╕ в╕д ╕мператорського подружжя ╖хньо╖ повно╖ частки здобич╕ та

посадила у в"язницю. Можливо, вона й дос╕ дуже хот╕ла бути з ним та тримати його

б╕ля себе, але ╖╖ пристрасть не знала вза╓мност╕. ╢диною ж╕нкою, яка була близькою

до того, щоб стати конкуренткою Ел╕забет у почуттях Гаральда, була зваблива

плем╕нниця Зо - Мар╕я, однак Зо н╕защо не дозволила б Гаральду бути з нею".


"В"язниця ненадовго змогла затримати Гаральда. З допомогою сп╕вучасник╕в в╕н

вт╕к ╕з тюрми, п╕дняв сво╖х варяг╕в, напав на ╕мператора та виколов йому оч╕. Пот╕м,

щоб п╕длити масла в вогонь, в╕н викрав Мар╕ю та зан╕с ╖╖ на св╕й корабель. Велик╕

зал╕зн╕ ланцюги б╕ля протоки Босфор перекрили йому вих╕д, але винах╕дливий Гаральд

перетягнув сво╓ спорядження до корми, щоб п╕дняти н╕с корабля та прослизнув м╕ж

ланцюг╕в ╕з величезною допомогою сво╖х гребц╕в. Зв╕льнившись в╕д контролю Зо, в╕н

висадив Мар╕ю на берег та наказав ╖й повернутися до Константинополя ╕ нагадати

╕мператриц╕ про те, як мало в не╖ над ним було влади: "Тому що, незважаючи на всю

свою могутн╕сть, вона не змогла перешкодити йому одружитися ╕з д╕вчиною".


209

"Насправд╕ Мар╕я для нього багато не значила. Повертаючись до Норвег╕╖,

Гарольд зупинився в Рус╕ та нагадав про сво╖ нам╕ри стосовно Ел╕забет. Судячи по

всьому скарбу, який назбирав Геральд, Ярослав побачив, що той таки вартий руки

княжни, та благословив шлюб. Як про це колись написав один поет:


"Войовничий король Норвег╕╖ виграв те, про що мр╕яв, в╕н отримав дочку короля,

а також запас золота".


[25] http://www.kh.semper.pl/summ02.html

"In one of his works Tjodolf Arnorson, the skald of Magnus the Good, the King of

Norway, and then of his successor, Harald Hardrada, mentioned that the second of his lords

incurred a crushing defeat on a Slavonic people known as. By resorting to evidence found

in the royal sagas and Heimskringla by Snorri Sturluson the author tries to demonstrate

that after the defeat suffered by the armies of St. Olaf at Stiklastadir the young Harald

escaped from Norway together with other participants of the battle, and in the summer

of 1031 found himself in the entourage of Yaroslav, the ruler of Kyiv. Harald was one

of the commanders of the great expedition which in the autumn of 1031 attacked Poland

from the east. Apparently, the ethnonym "Lesar", used by Tjodolf, refers to the subjects

of Mieszko II".


Banaszkiewicz, Jacek: Lestek (Lesir) i Lechici (Lesar) w srednoiwiecznej tradycji

skandynawskiej, Kwartalnik Historyczny, t. 108 (2001) z. 2, s. 3-23.


[25] "У одн╕й ╕з сво╖х роб╕т Тьодольф Арнорсон, скалд Магнуса Доброго, короля

Норвег╕╖, а пот╕м його наступника Герольда Хардради, згадав про те, що другий ╕з

його повелител╕в накликав на слов"ян нищ╕вний розгром, в╕домий п╕д назвою Лесар.

Посилаючись на докази, знайден╕ в корол╕вських сагах та в "Хаймскр╕нгл╕" Снор╕

Старлусона, автор намага╓ться показати, що п╕сля поразки, нанесено╖ арм╕ям Св.

Олафа та Ст╕кластад╕ра, молодий Гарольд вт╕к ╕з Норвег╕╖ разом з ╕ншими учасниками

битви ╕ вл╕тку 1031 року потрапив у оточення ки╖вського князя Ярослава. Гарольд

був одним ╕з кер╕вник╕в великого походу, який восени 1031 року атакував Польщу

з╕ сходу. Очевидно, етнон╕м "Лесар", використаний Тьодольфом, належить до

п╕дданц╕в М╓жка ╤╤".

Банажкевич Яцек "Lestek" (Лес╕р) та "Lechici" (Лесар) в Середньов╕чн╕й

Скандинавськ╕й Традиц╕╖ // ╤сторичний квартальник. - ╧ 108 (2001). - С. 3-23.


[26] http://www2.siu.no/pub.nsf/0/3CF2A69C4528634CC125729D005578C7/

$FILE/SIU_Cooperation_Russia_2002_2006.pdf.

Наступна ╕нформац╕я ╓ уривком ╕з статт╕, знайдено╖ в матер╕ал╕ п╕д назвою

"Досл╕джуючи природу та сусп╕льство. Сп╕впраця м╕ж Норвег╕╓ю та Рос╕╓ю у вищ╕й

осв╕т╕ та досл╕дженнях в 2002-2006 рр". (Exploring Nature and Society. Cooperation in

Higher Education and Research between Norway and Russia 2002-2006 ) (тут ╕деться про

передумови сп╕впрац╕, а також подана сама програма сп╕впрац╕ Рос╕╖ та Норвег╕╖):


"When Harold Hardrada, the future king of Norway, left Kyiv and headed back to

his homeland, he brought with him the russian princess Elisaveta and a cargo of gold and


210210

other valuables. In about 1046 he returned to Norway after over 20 years of servise to his

father-in-law, Yaroslav the Wise and the ruling sovereigns of the Bysantine Empire. And if

we believe the sagas, his ships were loaded with so much gold and other valuables that the

water reached up to the gunwales".


"Everything Revolves around Knowledge" by Morten Strand


[26] "Коли Гарольд Хардрада, майбутн╕й король Норвег╕╖, покинув Ки╖в та

попрямував назад до сво╓╖ батьк╕вщини, в╕н прив╕з ╕з собою княжну Рус╕ ╢лизавету

та запас золота й ╕нших ц╕нностей. Приблизно 1046 року в╕н повернувся в Норвег╕ю

п╕сля 20 рок╕в служ╕ння сво╓му тестю Ярославу Мудрому та правителям В╕зант╕йсько╖

╤мпер╕╖. ╤ якщо в╕рити сагам, його корабл╕ були наст╕льки навантажен╕ золотом та

╕ншими ц╕нними речами, що вода сягала планширя".

Странд Мортен, "Все оберта╓ться навколо знань"


[27] http://www.davidgibbins.com/hARALD%20pAGE.htm

На сайт╕ розм╕щено огляд Дев╕дом Г╕бб╕нсом власно╖ новели п╕д назвою

"Хрестоносець Золото: Герольд Хардрада та битва Стемфорд Бр╕дж".


Поданий нижче текст - опис одн╕╓╖ з ╕люстрац╕й до огляду (зображення ╢лизавети

Ярославни):


"(Text at the bottom) There are no known portraits of Harald Hardrada, but this one is

thought to be his wife Elizabeth. It is in the Church of Santa Sophia in Kyiv, Ukraine, one

of an extraordinary group of wall-paintings which I photographed in 2002. The portrait

dates back to the 11th century, where three women are depicted and one of the three is

probably Elizabeth the rest are her sisters, all the wives of kings. Elizabeth was a daughter

of King Yaroslav of Novgorod-Kyiv, and of his wife Ingigerd, the daughter of King Olaf

Skottkonung of Sweden. She wears a gown and cloak of rich materials, but has the plain

white headscarf of a Viking woman. According to King Harald"s Saga, she accompanied

her husband to England in 1066, so this may be the only portrait to survive of anyone from

the great Viking "raiding-army" that met its end that fateful day at Stamford Bridge".


David Gibbins "Crusader Gold", London: Headline, 2006.


[27] "(Внизу) Нема╓ в╕домих портрет╕в Гарольда Хардради, але вважа╓ться, що

це його дружина Ел╕забет. Це чудове по╓днання наст╕нних напис╕в у собор╕ Св. Соф╕╖

в Ки╓в╕ (Укра╖на), як╕ я сфотографував у 2002 р. Портрет дату╓ться X╤ стол╕ттям, ╕

на ньому зображення одн╕╓╖ ╕з трьох ж╕нок, якими, можливо, ╓ Ел╕забет та ╖╖ сестри,

вс╕ вони були дружинами корол╕в. Ел╕забет була дочкою новгород-ки╖вського князя

Ярослава та його дружини ╤нг╕герди, дочки короля Олафа Скьотконнунга Швец╕╖.

Вона вбрана в плаття та мант╕ю ╕з дорого╖ тканини, однак на н╕й також звичайна

б╕ла шаль в╕к╕нзько╖ ж╕нки. Зг╕дно ╕з сагою про короля Гарольда, 1066 року вона

супроводжувала свого чолов╕ка до Англ╕╖, тож це може бути ╓диний портрет, що

залишився в╕д велико╖ "нападаючо╖ арм╕╖" в╕к╕нг╕в, яка зустр╕ла власний к╕нець того

злов╕сного дня у битв╕ Стемфорд Бр╕дж".

Г╕бб╕нс Дев╕д. Хрестоносець Золото. - Лондон: Хедлайн, 2006.


211

[28] http://www.answers.com/topic/harald-iii-of-norway

Без автора:


"Son of King Sigurd and half brother to King Olaf II (the Saint), Harold was severely

wounded at Stiklarsladir fighting at the age of 15 against the largest army ever assembled

in Norway. Leaving his dead half brother, he took refuge in a lonely farmhouse. His health

recovered, he crossed into Sweden. From there he went to Novgorod, where he was well

received by Prince Yaroslav and in 1032 assisted him in a Polish campaign.


Accompanied by a personal following of 500 warriors, Harold followed the

traditional Varangian route to Constantinople. He arrived there in 1035 and until 1042

seems to have been the leader of the Varangian guard of the Empress Zoe. During that

period he campaigned in the Greek islands, Asia Minor, the Caucasus, Palestine, Sicily,

and Bulgaria. He was resourceful, cunning, resilient, and persevering, and if it suited his

purpose, could be treacherous, vengeful, and cruel. As Gwyn Jones (1968) pointed out, he

was "the epitome of the Viking who lived by rapine and war, believed in fame, riches and

power, and employed fair means and foul". Through his sword and courage, he amassed a

fortune; his standard, the famed "Land-waster, " became an object of dread to his foes and

of pride and reverence to his followers.


Harold left Constantinople because of a dispute with Zoe over a woman and returned

home by way of Novgorod, where he married Elizabeth, the daughter of Yaroslav".


[28] "Син короля С╕гурда та кровний брат короля Олафа ╤╤ (Святого), 15-р╕чний

Гарольд був тяжко поранений в битв╕ Ст╕кларслад╕р проти найб╕льшо╖ арм╕╖, яка

коли-небудь збиралась в Норвег╕╖. Залишивши свого мертвого кровного брата, в╕н

заховався в покинутому фермерському будинку. Як т╕льки йому стало краще, в╕н

перейшов до Швец╕╖. Зв╕дти попрямував до Новгорода, де його добре прийняв

князь Ярослав, якому 1032 року в╕н допомагав у поход╕ на Польщу. ╤з власним

супроводом, що нал╕чував 500 во╖н╕в, Гарольд вирушив традиц╕йним варязьким

шляхом до Константинополя. В╕н прибув туди 1035 року ╕, зда╓ться, до 1042 року

був там кер╕вником варязько╖ гвард╕╖ ╕мператриц╕ Зо. Тод╕ в╕н ходив походами на

Грецьк╕ острови, Малу Аз╕ю, Кавказ, Палестину, Сицил╕ю та Болгар╕ю. Гарольд був

винах╕дливим, п╕дступним, житт╓рад╕сним та наполегливим ╕, якщо було потр╕бно,

м╕г бути зрадницьким, мстивим та жорстоким. Як вказав Гв╕н Джонс (1968), в╕н був

"еп╕томою в╕к╕нга, який жив грабежем та в╕йною, в╕рив у славу, багатство та владу ╕

застосовував чесн╕ та нечесн╕ способи". В╕н накопичував багатство власним мечем

та см╕лив╕стю, його знамено, в╕домий "Руйн╕вник земель", стало об"╓ктом страху

для ворог╕в та гордост╕ й пошани для наступник╕в.

Причиною того, що Гарольд покинув Константинополь, стала сварка ╕з Зо через

ж╕нку. В╕н повертався додому повз Новгород, де одружився ╕з Ел╕забет, дочкою

Ярослава".


212212

У СЛАБКОГО НЕ ШУКАТИМУТЬ ЗАХИСТУ


Винесемо за дужки дискус╕╖ ╕сторик╕в про династичн╕ зв"язки ВолинськоГалицько╖

держави й В╕зант╕╖. Натом╕сть спинимося на доконаному для вс╕х фах╕вц╕в

╕сторичному фактов╕: два в╕зант╕йськ╕ ╕мператори, Андроник Комнин та ╤саак ╤╤

Ангел, у р╕зн╕ часи знаходили порятунок ╕ захист на Рус╕, у волинсько-галицьких

керманич╕в. Зрозум╕ло, до слабкого не прийде по захист ╕мператор величезно╖

╕мпер╕╖. А що там д╕ялося у часи ╤саака ╤╤ Ангела, можна судити нав╕ть з короткому

"в╕к╕пед╕йного" уривка...


[29] http://www.xenophon-mil.org/rushistory/rulers/romanm.htm

"Once he even had as his guest the Byzantine Emperor Alexius III Angelus, when the

latter had been driven out of Constantinople by the 4th Crusade".


[29] "Одного разу в нього (Романа Мстиславича. - ред.) нав╕ть був в гостях

╤мператор В╕зант╕╖ Алекс╕ус ╤╤╤ Ангелус, коли останнього вигнали з Костантинополя

п╕д час 4-го Хрестового походу".

[30] http://www.guide2womenleaders.com/womeninpower/Womeninpower1150.

htmhttp://en.wikipedia.org/wiki/Alexios_III_Angelos

[EDIT] Fourth Crusade


"Soon Alexios was threatened by a new and yet more formidable danger. In 1202 the

Western princes assembled at Venice launched the Fourth Crusade. Alexios Angelos, the

son of the deposed Isaac II, had recently escaped from Constantinople and now appealed

to the crusaders, promising to end the schism of East and West, to pay for their transport,

and to provide military support to the crusaders if they helped him to depose his uncle and

sit on his father"s throne.


The crusaders, whose objective had been Egypt, were persuaded to set their course for

Constantinople before which they appeared in June 1203, proclaiming Alexios as emperor

and inviting the populace of the capital to depose his uncle. Alexios III took no efficient

measures to resist, and his attempts to bribe the crusaders failed. His son-in-law, Theodore

Laskaris, who was the only one to attempt anything significant, was defeated at Scutari,

and the siege of Constantinople began.


On July 17/18 the crusaders, led by the aged Doge Enrico Dandolo, scaled the walls

and took the city by storm. During the fighting and carnage that followed Alexios III hid

in the palace, and finally, with one of his daughters, Eirene, and such treasures as he could

collect, got into a boat and escaped to Develton in Thrace, leaving his wife and his other

daughters behind. Isaac II, drawn from his prison and robed once more in the imperial

purple, received his son in state".


[30] "Невдовз╕ Алекс╕осу почала загрожувати нова, б╕льш масштабна загроза.

1202 року у Венец╕╖ Зах╕дн╕ княз╕ запустили Четвертий Хрестовий Пох╕д. Алекс╕ос

Ангелос, син скинутого ╤сака ╤╤, нещодавно вт╕к з Константинополя ╕ тепер звертався


213

до учасник╕в хрестового походу, об╕цяючи ╖м пок╕нчити з розколом Сходу та Заходу,

заплатити за ╖хн╕ транспортування та надати ╖м в╕йськову п╕дтримку за умови, якщо

т╕ допоможуть йому скинути з престолу дядька та пос╕сти трон батька.


Хрестоносц╕, метою яких був ╢гипет, були таки сповнен╕ р╕шучост╕ завернути й

п╕ти на Константинополь, перед яким вони постали у червн╕ 1203 року, проголошуючи

Алекс╕оса ╕мператором та запрошуючи населення столиц╕ скинути з престолу його

дядька. Алекс╕ос ╤╤╤ не вжив н╕яких д╕╓вих заход╕в для того, щоб протистояти, ╕ його

спроби п╕дкупити хрестоносц╕в не мали усп╕ху. Його зять Теодор Ласкар╕с, який був

╓диним, хто намагався зробити щось д╕╓ве, був розбитий б╕ля Скутар╕, ╕ почалася

облога Константинополя.


17-18 липня хрестоносц╕ п╕д проводом старого Доджа Енр╕ко Дандоло

зруйнували мури та взяли м╕сто штурмом. П╕д час битви та р╕зн╕, яка розпочалася

п╕сля того, Алекс╕ос ╤╤╤ заховався у палац╕ ╕, зрештою, разом з одн╕╓ю з╕ сво╖х дочок,

Айрен, та з ус╕м скарбом, який встиг назбирати, с╕в у човен та вт╕к до Девелтону у

Фрак╕╖, покинувши дружину та ╕нших дочок. ╤саак ╤╤, зв╕льнений ╕з в"язниц╕ та знову

вбраний в ╕мператорський одяг, повернув соб╕ сан".


214214

КОРОНА, ЩО САМА НАПРОШУВАЛАСЯ


У жорстокому св╕т╕ ╓вропейського середньов╕ччя треба було вм╕ти поставити себе

╕ свою державу так, як це вдавалося Данилов╕ Галицькому. Р╕дк╕сний випадок, певне,

в ╕стор╕╖, коли володар сам в╕дмовлявся в╕д престижно╖ корони, ╕ вона гасала за ним

неосяжними просторами, незалежно в╕д того, чи зустр╕чався в Краков╕ з папськими

послами, чи й взагал╕ зустр╕тись в╕дмовився - т╕льки х╕ба на сво╖й земл╕. Аж н╕як не

все вдавалося, як видно з наступних рядк╕в, але таки баланс м╕ж агресивним Сходом

╕ не менш агресивним та его╖стичним Заходом таки знаходив...


[31] http://en.wikipedia.org/wiki/Roman_Danylovich

Уривок ╕з електронно╖ енциклопед╕╖ "В╕к╕пед╕я":


"In 1252 he was married to Gertrude, Duchess of Austria as her third husband. He,

in Western Europe, participated in her attempts to get the power in her, under rivalling

claimants. However, already next year they ended up in divorce and Roman returned to

Ruthenia where he was 1254-58 Prince of Navahradak"


[31] "1252 року в╕н (Роман Данилович) став трет╕м чолов╕ком австр╕йсько╖

герцогин╕ Гертруди. У Зах╕дн╕й ╢вроп╕ в╕н брав участь у ╖╖ спробах забрати владу

в╕д ╕нших суперник╕в-претендент╕в на трон. Однак вже наступного року вони

розлучилися, ╕ Роман повернувся в Рутен╕ю, де з 1254 по 1258 р╕к був князем

Новгородським".

[32] http://www.genealogie-mittelalter.de/premysliden_herzoege_von_boehmen_

maehren/gertrud_von_oesterreich_1288_babenberger_staufer_premysliden/hoensch.html

"Denn die ubergangene Herzogin Gertrud, die wieder in ihrer Burg zu Kahlenberg vor

Wien residierte, verbundete sich jetzt, nachdem sie von der Kurie fallengelassen worden

war, mit dem Ungarn-Konig, dessen Verwandten Roman von Halic sie im Sommer 1252

in dritter Ehe heiratete. Roman, der Schwager von Belas IV. Tochter Konstanze, schlo.

mit dem Ungarn-Konig eine Vereinbarung uber militarische Hilfeleistung, wonach die

osterreichischen Eroberungen gegen nicht naher bekannte Zugest Andnisse an Gertrud

und ihren Gatten ausgeliefert werden sollten; da. Bela IV. in den Anspruchen Gertruds

nur einen willkommenen Vorwand sah, seine aktive Westpolitk fortzufuhren, lag auf der

Hand. Premysl Otakar mu. trotz dieser bedrohlichen Angriffsaktionen aber in der Lage

gewesen sein, in der ersten Jahreshalfte 1253 mit der Einnahme von Kahlenbergerdorf

seiner Konkurrentin Gertrud einen schweren Schlag beizubringen. Die geringen Chancen,

seine Erwartungen auf Osterreich durchsetzen zu konnen, hatten Roman von Halic schon

im Sommer 1253 veranla.t, seine Frau Gertrud und ein gemeinsames Kind zu verlassen

und nach Ungarn zuruckzukehren".


Hoensch, Jorg K "Premysl Otakar II. von Bohmen. Der goldene Konig". Graz:

Verl. Styria, 1989.


[32] "Герцогиня ж Гертруда, яка знову перебувала в замку на гор╕ Кал╓нберг,

б╕ля В╕дня, п╕сля того як кур╕я в╕дмовила ╖й у п╕дтримц╕, породичалась ╕з угорським


215

королем, втрет╓ одружившись вл╕тку 1252 року ╕з його родичем Романом Галицьким.

Роман - свояк Констанц╕╖, дочки Бели IV, уклав ╕з королем Угорщини догов╕р про

во╓нну п╕дтримку, зг╕дно з яким австр╕йськ╕ завоювання повинн╕ поширюватися на

Гертруду та ╖╖ чолов╕ка; ясно, що у вимогах Гертруди Бела IV вбачав лише бажаний

прив╕д продовжувати власну зах╕дну пол╕тику.


Проте Премисль Отакар, незважаючи на ц╕ небезпечн╕ посягання, зм╕г у перш╕й

половин╕ 1253 року взяттям села Кал╓нбергдорф завдати сильного удару конкурентц╕

Гертруд╕. Незначн╕ шанси на вт╕лення в життя сво╖х оч╕кувань в╕д Австр╕╖ стали

причиною того, що вже вл╕тку 1253 року Роман Галицький покинув свою дружину

Гертруду та ╖хню сп╕льну дитину й повернувся в Угорщину".


Хьонш Йорг К. Премисль Отакар ╤╤ фон Бьомен. Золотий король. - Грац:

Стир╕я, 1989.


[33] http://www.genealogie-mittelalter.de/premysliden_herzoege_von_boehmen_

maehren/gertrud_von_oesterreich_1288_babenberger_staufer_premysliden/gertrud_von_

oesterreich_markgraefin_von_baden_+_1288.html

"Au.er Kaiser FRIEDRICH II. (13.12.1250) und Gertruds zweitem Gatten, demMarkgrafen Hermann von Baden (4.10.1250), waren daran auch die WITTELSBACHER


- Herzog Otto II. von Bayern - und der ungarische Konig Bela IV. beteiligt. Einer von

dessen Verwandten, Furst Roman von Galizien, hatte die BABENBERGERIN geheiratet,

nachdem sie zum zweitenmal verwitwet war".

Kuthan, Jiri "Premysl Ottokar II. Konig, Bauherr und Mazen. Hofische Kunst im


13. Jahrhundert". Bohlau Verlag Weimar 1996.

[33] "Окр╕м ╤мператора Фр╕др╕ха ╤╤ (13.12.1250) та другого чолов╕ка Гертруди

макграфа Германа фон Бадена (4.10.1250), мали зв"язки з родом Бабенберг╕в також

представники династ╕╖ В╕ттельсбахер - герцог Отто ╤╤ фон Ба╓рн та угорський король

Бела IV. Один з його родич╕в, князь Роман Галицький, одружився ╕з бабенбергеркою

(Гертрудою), п╕сля того як та вдруге стала вдовою".

Кутан ╥р╕. Премисль Оттокар ╤╤. Король, розбудовник та меценат.

Придворне мистецтво 13 стол╕ття. - Веймар: Бьоляу, 1996.


[34] http://www.mittelalter-genealogie.de/mittelalter/koenige/ungarn/bela_4_

koenig_von_ungarn_1270.html

"In der Folgezeit verband sich Gertrud von Babenberg mit Konig Bela IV. von Ungarn,

der auch seinerseits seine auf babenbergisches Gebiet noch nicht aufgegeben hatte.

Zugleich heiratete sie 1252 den mit Konig Bela verwandten Fursten Roman von Halicz.

1253 unternahm Bela, verbundet mit Herzog Otto von Bayern und Herzog Boleslaw von

Krakau und mit Roman, einen Angriff auf Mahren und Osterreich. Aber die Kampfe

endeten wenig erfolgreich und Roman konnte sich in Oterreich nicht durchsetzen".


Lechner, Karl: Die Babenberger Bohlau Verlag Koln 1985 Seite 213, 291, 296,


300.


216216

[34] "П╕зн╕ше Гертруда фон Бабенберг породичалася з угорським королем Белою

IV, який, з╕ свого боку, ще не в╕дмовився в╕д власних вимог щодо бабенберзьких

волод╕нь. 1252 року вона одружилась ╕з родичем короля Бели князем Романом

Галицьким. 1253 року Бела разом ╕з герцогом Отто фон Бай╓рн, крак╕вським герцогом

Болеславом та Романом, зд╕йснив напад на Морав╕ю та Австр╕ю. Але бо╖ були не

надто усп╕шними ╕ Роман б╕льше не м╕г залишатися в Австр╕╖".

Л╓хнер Карл. Р╕д Бабенбергер╕в. - Кьольн: Бьоляу, 1985. - С. 213, 291, 296,


300.

[35] http://www.umiz.at/geschichte/geschichte3.html

Текст без автора:


"Der ungarische Konig Bela IV. hatte ebenfalls die Absicht, einen Teil des Erbes der

Babenberger fur sich zu gewinnen. Deshalb fiel er einerseits in Osterreich und in Ottokars

Markgrafschaft Mahren ein, andererseits bewog er die verwitwete Babenbergerin Gertrud,

Roman, den Sohn seines Vasallen, des Hlitscher Herzogs Danilo, zu heiraten. Allein, dies

fuhrte Bela nicht an sein Ziel, daher griff er nicht nur Ottokars Land an, sondern bat auch

den Papst um Hilfe".


[35] "Угорський король Бела IV мав також нам╕р забрати соб╕ частину спадку

роду Бабенберг╕в. Тому, з одного боку, в╕н ув╕рвався в Австр╕ю та в маркграфство

Оттокара Морав╕ю ╕, з ╕ншого боку, схилив овдов╕лу Гертруду фон Бабенберг до

одруження ╕з Романом, сином свого васала галицького князя Данила. Однак це не

наблизило Белу до бажано╖ мети, а тому в╕н не лише нападав на землю Оттокара, а й

просив також допомоги у Папи".

[36] http://homestayfinder.com/Dictionary.aspx?1=en&q=Daniel_of_Halych

"In 1205, after the death of his father, Roman Mstyslavich, the ruler of Halych-

Volynia, the boyars of Galicia forced the four-year-old Danylo into exile with his mother

Anna of Byzantium and brother Vasylko. After the boyars proclaimed one of their own as

prince in 1213, the Poles and Hungarians invaded the principality, ostensibly to support

the claims of young Danylo and Vasylko, and divided it between themselves. In 1219 he

renounced his claims to Halych in favour of his father-in-law Mstislav the Bold.


In 1221 Danylo re-established his rule over Volhynia, where the boyars and populace

had remained loyal to his dynasty. By 1238, he had defeated the Teutonic Knights, and

regained most of Galicia, including the capital at Halych. While the Prussians were under

pressure from the Teutonic Order, Daniel attempted to conquer the related Yatvingians.


The following year, Danylo acquired Kyiv, the traditional capital of the defunct state

of Kyivan Rus". Faced with the Mongol menace, he sent his commander Dmytro to defend

the city. However, after a long siege its walls were breached and despite fierce fighting

within the city, Kyiv fell on December 6 1240 and was largely destroyed. A year later, the

Mongols passed through Galicia and Volhynia while campaigning against the Poles and

Hungarians, destroying Halych. On 17 August 1245, Danylo defeated a combined force of

the Prince of Chernihiv, disaffected boyars, and Hungarian and Polish (see also Order of

Dobrin) elements at Yaroslav and finally took the remainder of Galicia, thus reconstituting

his father"s holdings. He made his brother Vasylko ruler of Volhynia and retained the

Galician title for himself, though he continued to exercise real powers in both places".


217

[36] "У 1205 роц╕, п╕сля смерт╕ свого батька, Романа Мстиславовича, правителя

Галицько-Волинського княз╕вства, бояри Галичини вислали чотирир╕чного Данила

у заслання разом з його мат╕р"ю Анною В╕зант╕йською та його братом Васильком.

П╕сля того як у 1213 роц╕ бояри проголосили одного з бояр князем, поляки й

угри окупували Галицьке княз╕вство, н╕бито для п╕дтримки прав на правл╕ння

молодих княз╕в Данила ╕ Василька й под╕лили княз╕вство м╕ж собою. В 1219 роц╕

Данило в╕дмовився в╕д сво╖х прав на правл╕ння на користь свого тестя Мстислава

Хороброго.

1221 року Данило в╕дновив сво╖ права на княж╕ння над Волинню, де бояри ╕

населення ставились лояльно до його династ╕╖. Уже в 1238 роц╕ в╕н розгромив

тевтонських рицар╕в ╕ в╕дновив свою владу у б╕льш╕й частин╕ Галичини, включаючи

столицю Галич. Доки прусси були п╕д владою Тевтонського Ордену, Данило зробив

спробу захопити ятвяг╕в, як╕ примикали до Галичини.


Наступного року Данило заволод╕в Ки╓вом - традиц╕йною столицею вже не

╕снуючо╖ Ки╖всько╖ Рус╕. З╕штовхнувшись з монгольською загрозою, в╕н послав

свого во╓начальника Дмитра на захист м╕ста. Однак п╕сля довго╖ облоги ст╕ни м╕ста

були проломан╕ ╕, незважаючи на в╕дчайдушну боротьбу в середин╕ м╕ста, Ки╖в

здався 6 жовтня 1240 року ╕ був зруйнований вщент. Через р╕к монголи спустошили

наб╕гом Галичину ╕ Волинь, зруйнували Галич, маючи за мету д╕статися Польщ╕ й

Угорщини.


17 серпня 1245 року розгромив об"╓днан╕ сили князя черн╕г╕вського, приборкав

бояр, поляк╕в та угр╕в у Ярослав╕ (дивись також Догов╕р в Добрин╕) ╕ взяв владу

над рештою Галичини, в╕дновивши тим самим вс╕ волод╕ння свого батька. В╕н

призначив свого брата Василька правителем Волин╕, залишивши за собою титул

князя галицького, що давало йому можлив╕сть вважатися реальним правителем в

обох княз╕вствах".


[37] "Danylo"s domestic policies focused on stability and economic growth. During

his rule, German, Polish, and Ukrainian merchants and artisans were invited into Galicia,

and numbers of Armenians and Jews established themselves in the towns and cities.

Danylo founded the towns of Lviv (1256) and Kholm (naming the former for his son),

and fortified many others. He appointed officials to protect the peasantry from aristocratic

exploitation and formed peasant-based heavy infantry units".

[37] "Внутр╕шня пол╕тика Данила зосереджувалася на стаб╕льност╕ та

економ╕чному зростанн╕. Протягом його правл╕ння н╕мецьк╕, польськ╕, укра╖нськ╕

торговц╕ та рем╕сники були запрошен╕ в Галичину, ╕ багато в╕рмен╕в та ╓вре╖в

оселилося у великих та маленьких м╕стах. Данило заснував м╕сто Льв╕в (1256) та

Холм (Льв╕в назвав на честь сина) ╕ укр╕пив багато ╕нших. В╕н призначив людей, як╕

мали б захищати селян в╕д аристократично╖ експлуатац╕╖ та сформованих великих

п╕хотних об"╓днань, що складалися ╕з селян".

[38] "Yet Danylo"s successes and his failed defense of Kyiv attracted the further

attention of the Mongols. In 1246, he was summoned to the capital of the Golden Horde at

Sarai on the Volga River and was forced to accept Mongol overlordship. According to the

Ukrainian historian Orest Subtelny, Danylo was handed a cup of fermented mare"s milk by

the Mongol khan Batu and told to get used to it, as "you are one of ours now".


218218

[38] "Однак усп╕хи Данила ╕ його невдала оборона Ки╓ва пост╕йно привертала

увагу монгол╕в. У 1246 роц╕ його викликали в столицю Золото╖ Орди Сарай на Волз╕

╕ в╕н змушений був визнати свою п╕длегл╕сть монголам. За св╕дченням укра╖нського

╕сторика Ореста Субтельного, монгольським ханом Бати╓м, Данилов╕ була п╕днесена

чаша з кумисом, який сказав йому звикати до цього напою, позаяк "ти тепер один

╕з нас".

[39] "While formally accepting the Mongols as overlords, and supplying them with

soldiers as required, Danylo built a foreign policy around opposition to the Golden Horde.

He established cordial relations with the rulers of Poland and Hungary, and requested

aid from Pope Innocent IV in the form of a crusade. In return for papal assistance,

Danylo offered to place his lands under the ecclesiastical authority of Rome, a pledge

never realized. Wooed by the prospect of extending his authority, the pope encouraged

Danylo"s resistance to the Mongols and his Western orientation, and in 1253, had a papal

representative crown Danylo at Dorohochyn on the Bug River. The following year,

Danylo repelled Mongol assaults on Ponyzia and Volhynia and dispatched an expedition

with the aim of taking Kyiv. Despite initial successes, in 1259, a Mongol force under

Burundai entered Galicia and Volhynia and offered an ultimatum: Danylo was to destroy

his fortifications or Burundai would assault the towns. Danylo complied and pulled down

the city walls".

[39] "Формально сприймаючи монгол╕в як повелител╕в та, як було домовлено,

постачаючи ╖х солдатами, Данило побудував зовн╕шню пол╕тику на опозиц╕╖ Золот╕й

Орд╕. В╕н налагодив тепл╕ в╕дносини з правителями Польщ╕ та Угорщини, в╕н просив

про допомогу в форм╕ хрестового походу у Папи Невинного IV. У в╕дпов╕дь на

допомогу Папи в╕н запропонував дати власн╕ земл╕ п╕д церковне волод╕ння Риму,

хоча це так ╕ не стало реальн╕стю. Добиваючись можливостей розширення влади,

папа заохотив протистояння Данила монголам та його зах╕дну ор╕╓нтац╕ю, ╕ вже 1253

року представник папи коронував Данила в Дорогочин╕ на р╕чц╕ Буг. Наступного

року Данило в╕дбив напади монгол╕в на територ╕╖ Пониззя та Волин╕ й п╕шов у пох╕д

з метою взяти Ки╖в. Незважаючи на початковий усп╕х, 1259 року монгольськ╕ в╕йська

Бурундая ув╕йшли в Галичину та Волинь ╕ запропонували ультиматум: Данило був

змушений знищити власн╕ укр╕плення, ╕накше Бурундай напав би на м╕ста. Данило

погодився та зруйнував мури м╕ста".

[40] "In the last years of his reign, Danylo engaged in dynastic politics, marrying a

son and a daughter to the offspring of Mindaugas of Lithuania and acquiring territorial

concessions in Poland from the latter. He also arranged for the marriage of his son Roman

to Gertrude, the Babenberg heiress, but was unsuccessful in his bid to have him placed on

the ducal throne of Austria. By his death in 1264, Danylo had reconstructed and expanded

the territories held by his father, held off the expansionist threats of Poland and Hungary,

minimized Mongol influence on Western Ukraine, and raised the economic and social

standards of his domains".

[40] "В останн╕ роки свого правл╕ння Данило взявся за власну династичну

пол╕тику, одруживши сина та дочку ╕з нащадками М╕ндаугаса Литовського та маючи

за те в╕д останнього територ╕альн╕ уступки в Польщ╕. В╕н також орган╕зував вес╕лля


219

свого сина Романа ╕з Гертрудою, Брагденберзькою спадко╓мицею... До сво╓╖ смерт╕

1264 року Данило перебудував та розширив територ╕╖, здобут╕ його батьком, запоб╕г

загрозам експанс╕╖ Польщ╕ та Угорщини, м╕н╕мал╕зував вплив монгол╕в на Зах╕дну

Укра╖ну, п╕дняв економ╕чн╕ та соц╕альн╕ стандарти сво╖х волод╕нь".


220220

НАШИХ ПРАД╤Д╤В ВЕЛИКИХ...


На превеликий сум, урядування корол╕в Укра╖ни Юр╕я ╤ та Юр╕я ╤╤ зовс╕м мало

досл╕джене ╕ в нас, ╕ за рубежем. З цитованого нижче уривка Пола Магоч╕ може

випливати думка, що то при них почала занепадати Волинсько-Галицька держава.

Насправд╕, попри необх╕дн╕сть боронитися в╕д численних зовн╕шн╕х загроз, ц╕ корол╕

вм╕ло дбали про добробут люду. ╤накше зв╕дки в л╕тописах з"явилися б записи "за

його влади т╕шилася укра╖нська земля миром ╕ славилася багатством". Обом королям

вдавалося в╕дновлювати митропол╕ю, а Юр╕й ╤╤ ще й з усп╕хом запроваджував

╓вропейське самоуправл╕ння - магдебурзьке право. На жаль, обставини ╕нколи

дужч╕ за людськ╕ зусилля, нехай то ╕ зусилля корол╕вськ╕. (Дел╕катно кажучи, з

некоректного твердження про заселення зах╕дноукра╖нських земель русичами лише

в друг╕й половин╕ Х╤╤╤ стол╕ття можна х╕ба всм╕хнутися...).


Болить ╕нше: а як же ми ставимося до пам"ят╕ цих славних предк╕в? Препоган╕

ми правнуки... На час здач╕ ц╕╓╖ книги в друк не пошановано пам"ят╕ короля Данила

бодай мемор╕альною дошкою в Холм╕, де похований Данило Галицький. Ще г╕рша

справа з могилами корол╕в Юр╕я ╤ та Юр╕я ╤╤. Журнал╕ст ╕ письменник О. С╕нкевич

пров╕в газетярське розсл╕дування й опубл╕кував г╕ркий матер╕ал "Укра╖нськ╕ корол╕

творять дива через... 700 рок╕в п╕сля смерт╕". Чудод╕йн╕ д╕ла тут справд╕ давно

в╕дбуваються, сюди приходять прочани. А ймов╕рн╕ могили укра╖нських корол╕в

знаходяться пом╕ж картопляно╖ гички ╕ по них гребуться кури. На роз╕ Старо╖ ╕ Ново╖

Островецько╖ у Володимир╕, просто на город╕, сто╖ть тр╕снутий в╕д часу ╕ п╕дпертий

хрест, на якому ледве видн╕╓ться надпис польською мовою. ╤ нец╕каво влад╕ провести

археолог╕чне та ╕сторичне досл╕дження, залучити до цього фах╕вц╕в та пошанувати

пам"ять укра╖нських корол╕в у держав╕ на ймення Укра╖на.


[41] http://www.brozbar18.webpark.pl/slownik/teks/galicja.html

http://www.rycerstwopodkarpacia.republika.pl/pulnarowicz/rozdz3.htm


http://209.85.129.104/search?q=cache:wwFmcnsk7wMJ:www.geocities.com/

staszekkos/h1.htm+Boles%C5%82aw+Trojdenowicz&hl=uk&ct=clnk&cd=15&gl=ua


http://209.85.129.104/search?q=cache:_QFrlCRetC0J:www.kki.pl/pioinf/przemysl/

dzieje/rus/rus2.html+Boles%C5%82aw+Trojdenowicz&hl=uk&ct=clnk&cd=16&gl=ua


http://209.85.129.104/search?q=cache:VIhi8HGQKVgJ:www.mors.opus.chelm.pl/

wolauhruska/historialong.htm+Boles%C5%82aw+Trojdenowicz&hl=uk&ct=clnk&cd

=18&gl=ua


http://209.85.129.104/search?q=cache:Nay5EGQHMXwJ:www.lwow.com.pl/

grodzisk.html+Boles%C5%82aw+Trojdenowicz&hl=uk&ct=clnk&cd=19&gl=ua


http://209.85.129.104/search?q=cache:cHq1lIIFdVYJ:www.nonpossumus.pl/

biblioteka/feliks_koneczny/panstwo/VIII.php+Boles%C5%82aw+Trojdenowicz&hl=uk

&ct=clnk&cd=33&gl=ua


221

http://209.85.129.104/search?q=cache:GuYfnxYboh8J:www.strachocina.przemysl.

opoka.org.pl/parafia-kostarowce.html+Boles%C5%82aw+Trojdenowicz&hl=uk&ct=

clnk&cd=48&gl=ua


http://209.85.129.104/search?q=cache:5mRqp1Xve6kJ:www.strachocina.premysl.

opoka.org.pl/historia/dzieje.html+Boles%C5%82aw+Trojdenowicz&hl=uk&ct=clnk&cd=57&gl=ua


http://www.strachocina.przemysl.opoka.org.pl/historia/dzieje.html


Wladyslaw Henryk Piotrowski


Piotrowscy ze Strachociny w Ziemii Sanockiej


"Czas panowania ksiazat ruskich to okres nieustannych walk wewnetrznych i

zewnetrznych, ktore pustoszyly kraj i dziesiatkowaly ludnosc. W roku 1323 na tron

halicki wstapil Boleslaw, syn Trojdena, ksiecia mazowieckiego (przyjal on imie Jerzy,

Jurij). Byl on szwagrem Kazimierza Wielkiego (zona jego byla Eufemia, corka wielkiego

ksiecia litewskiego Giedymina, jej siostra, Aldona, byla krolowa Polski, zona Kazimierza

Wielkiego). Boleslaw Jerzy zmarl bezpotomnie, otruty przez bojarow, w 1340 r., zapisujac

w testamencie swoje ksiestwo, za zgoda miejscowych bojarow, Kazimierzowi, krolowi

Polski. Kazimierz, realizujac testament, zajal tereny Rusi Halickiej, mimo sprzeciwu

Wegier i Litwy, w tym w pierwszej kolejnosci najdalej na zachod wysunieta Ziemie

Sanocka.


W. Marczak przytacza w swojej ksiazce opinie historykow ukrainskich (Zubrackiego

i Ladyzynskiego), wedlug ktorych ostatni ksiaze halicki Jerzy Trojdenowicz, w obawie o

swoje zycie (okazalo sie ze slusznie) usunal sie ze stolecznego Lwowa i pod koniec zycia

osiadl w Sanoku. Nadal on prawa miejskie miastu Sanok (w 1339r.) oraz zalozyl kilka wsi,

m.in. w dolinie Rozowego. Byly to Jurowce, ktore swoja nazwe wziely od imienia ksiecia

(ksiaze mial tutaj swoj dwor mysliwski do ktorego zjezdzal na polowania), Czertez, ktory

swoja nazwe wzial od ruskiego slowa "czerteznyki" tj. rzemieslnicy (tutaj ksiaze osadzil

rzemieslnikow obslugujacych dwor ksiazecy) oraz Kostarowce, ktore swoja nazwe wziely

od okreslenia "kostyhrowci" - gracze w kosci, komicy, artysci. Trudno powiedziec na ile

sa to hipotezy wiarygodne. Opracowania historykow (m.in. A. Fastnachta) okreslaja date

zalozenia Czerteza na rok 1339, podobnie jak Trepczy (jeszcze za czasow ksiazat ruskich),

pierwsza wzmianka o Kostarowcach pochodzi dopiero z 1390 r., a o Jurowcach z 1420 r."

[41] Владислав Генр╕х Пйотровск╕

Пйотровск╕ ╕з Страцхоц╕ни в Земл╕ Саноцьк╕й

"Час панування руських княз╕в - це пер╕од безперервних внутр╕шн╕х ╕ зовн╕шн╕х

во╓н, як╕ спустошували кра╖ну ╕ винищували населення. 1323 року галицький трон

пос╕в Болеслав, син Тройдена, мазовецького князя (прийняв ╕м"я ╢жи, Юр╕й). Був

в╕н свояком Великого Казимира (дружиною його була Евфем╕я, дочка великого князя

литовського Гедим╕на, ╖╖ сестра, Алдона, була королевою Польщ╕, дружиною Казимира

Великого). Юр╕й Болеслав помер безд╕тним, отру╓ний боярами 1340 року, передаючи в

запов╕т╕ та за згодою м╕сцевих бояр княз╕вство польському королю Казимиру. Казимир,

виконуючи запов╕т, зайняв земл╕ Галицько╖ Рус╕ всупереч запереченням Угорщини ╕

Литви, простягнувши меж╕ дал╕ на Зах╕д, на землю Саноцьку.


В. Марчак виклада╓ у сво╖й книжц╕ думки укра╖нських ╕сторик╕в (Жубрацького ╕

Ладижинського), зг╕дно з якими останн╕й галицький князь ╢жи (Юр╕й) Тройденович,


222222

побоюючись за сво╓ життя (виявилося, що слушно) покинув столичний Льв╕в ╕ п╕д

к╕нець життя ос╕в у Саноку. Надав в╕н м╕ськ╕ права м╕сту Санок (1339 р.), а також

заклав к╕лька с╕л, зокрема в долин╕ Рожевого. Були це Юровц╕, як╕ свою назву взяли

в╕д ╕мен╕ князя (князь мав тут мисливську садибу, куди при╖здив на полювання),

Чертеж, що походив в╕д рос╕йського слова "чертежники", тобто рем╕сники (тут князь

поселив рем╕сник╕в, як╕ обслуговували княжу садибу), а також Костаровце, як╕ свою

назву перейняли в╕д визначення "костихровц╕" - гравц╕ в кост╕, ком╕ки, митц╕. Важко

сказати наск╕льки достов╕рними ╓ ц╕ г╕потези. Прац╕ ╕сторик╕в (зокрема А. Фастнахта)

визначають дату закладення Чертежа 1339 роком, под╕бно як Трепчи (ще за час╕в

руських княз╕в), перша згадка про Костаровч╕ дату╓ться 1390 роком, а про Юровц╕


- з 1420 року. У деяких працях ц╕ дати подаються як дати заснування села".

[42] http://www.nonpossumus.pl/biblioteka/feliks_koneczny/panstwo/VIII.php

Feliks Koneczny - "Panstwo i prawo w cywilizacji lacinskiej":


"Po wielkich najazdach tatarskich, za czasow cesarstwa lacinskiego, kiedy nawet

niekiedy nie bylo patriarchy i nikt nie troszczyl sie o losy cerkiewne Rusi, wtedy

reorganizatorem metropolii "Kijowa i wszystkiej Rusi" stal sie Cyryl, b., kanclerz Daniela

halickiego. Pochodzil on z bojarow ziemskich z ziemi "Lachow", a zatem byl Lachem

prawoslawnym. Kiedy zas potem ziemia ta wraca na stale do Piastow, pierwszy z nich,

Boleslaw Trojdenowicz przechodzi na prawoslawie, przyjmujac imie Jerzego; drugi

z kolei Kazimierz Wielki organizuje hierarchie prawoslawna, czyniac to nawet wbrew

papiezowi".


[42] Конечни Фел╕кс, "Держава ╕ право в латинськ╕й цив╕л╕зац╕╖"

"П╕сля великого татарського нашестя, за час╕в латинського ╕мператорства,

коли нав╕ть ╕нод╕ не було патр╕арха й н╕хто не п╕клувався про долю церковно╖ Рус╕,

реорган╕затором митропол╕╖ Ки╖всько╖ ╕ вс╕╓╖ Рус╕ став Кирило, канцлер Данила

Галицького. Походив в╕н ╕з земських бояр ╕з земл╕ "Лях╕в", а отже, був православним

ляхом. Коли ж пот╕м цю землю повернули Пястам, перший з них, Болеслав

Тройденович перейшов у православ"я, взявши ╕м"я Юр╕й; Казимир Великий, у свою

чергу, орган╕зував православну ╕╓рарх╕ю, роблячи це нав╕ть всупереч пап╕".


[43] http://www.lwow.com.pl/grodzisk.html

Copyright ╘ 2001 Towarzystwo Milosnikow Lwowa i Kresow Poludniowo -

Wschodnich. Oddzial w Krakowie. Wszystkie prawa zastrzezone.


Stanislaw Grodziski, "Z lwem w herbie":


"Kiedy w 1335 roku wygasla halicko-wlodzimierska linia Rurykowiczow, tron halicki

objal ksiaze Boleslaw Trojdenowicz. Byl to Piast po mieczu, z linii wywodzacej sie od

Konrada Mazowieckiego, Rurykowicz po kadzieli. Przeszedl wprawdzie na prawoslawie,

ale czul sie Polakiem i polityke prowadzil wcale rozsadna - staral sie chronic Rus zarowno

przed Tatarami, jak i przed Wegrami. Nie doczekawszy sie potomstwa, pragnal przekazac

tron halicki Kazimierzowi Wielkiemu; nim do tego doszlo, Boleslaw zostal otruty przez

miejscowych bojarow, sprzyjajacych Tatarom".


223

[43] Copyright ╘ 2001 Товариство Любител╕в Львова та П╕вденно-Сх╕дних

земель. В╕дд╕л в Краков╕. Вс╕ права захищен╕.

Гродз╕ск╕ Стан╕слав, "З левом на герб╕":


"Коли 1335 року ск╕нчилася галицько-володимирська л╕н╕я Рюрикович╕в,

галицький трон пос╕в князь Болеслав Тройденович. Був це Пяст по мечу, з л╕н╕╖,

що почина╓ться ╕з Конрада Мазовецького, Рюрикович по ╕нш╕й л╕н╕╖. Прийняв

православ"я, але вважав себе поляком ╕ пол╕тику в╕в ц╕лком розсудливу - намагався

захищати Русь однаковою м╕рою як в╕д татар, так ╕ в╕д Угорщини. Не дочекавшись

потомства, хот╕в передати галицький трон Великому Казимиру Великому; перш н╕ж

до того д╕йшло, Болеслава отру╖ли м╕сцев╕ бояри, як╕ сприяли татарам".


[44] http://www.mors.opus.chelm.pl/wolauhruska/historialong.htm

"W XIII wieku i pozniej nieco, ksiazeta ruscy wladajacy ksiestwem halickowlodzimierskim,

w sklad ktorego wchodzily ziemie nadbuzanskie, toczyli czeste boje

z wladcami polskimi, co jednak nie przeszkadzalo im wchodzic we wzajemne zwiazki

malzenskie. W rezultacie tych powiazan rodzinnych, powstawaly tez i roznorodne

skojarzenia polityczne. Gdy wymarla w roku 1323 meska linia Romanowiczow hlaickowlodzimierskich,

tron ksiazecy objal po nich w drodze dziedziczenia Boleslaw syn ksiecia

mazowieckiego Trojdena i ksiezniczki ruskiej Marii, corki Jerzego I halickiego. Stosownie

do zadan bojarow halickich, Boleslaw Trojdenowicz przyjal wiare prawoslawna, obral

sobie ruskie imie Juryj II (Jerzy) i poslubil Eufemie, corke wielkiego ksiecia litewskiego

Gedymina. Za namowa swego powinowatego, krola polskiego Kazimierza Wielkiego,

zawarl z nim ugode o sukcesji, moca ktorej w wypadku bezpotomnego zgonu ktoregos

z dwu umawiajacych sie monarchow, pozostaly przy zyciu mial otrzymac w spadku jego

posiadlosc. Po uplywie 17 lat panowania, Jerzy II zostal otruty przez bojarow halickich

(1240), ktorzy niezadowoleni byli z prowadzonej przez ksiecia prokatolickiej i propolskiej

polityki. Kazimierz Wielki powolujac sie na postanowienia ugody, wystapil z roszczeniami


o spadek po nim, spotkal sie jednak ze stanowczym sprzeciwem ze strony moznowladcow

ruskich. Nadto z pretensjami do tronu halickiego wystapil ksiaze litewski oraz chan tatarski,

jako zwierzchnik ziem ruskich. W rezultacie doszlo do dlugotrwalych wzajemnych walk,

w ktorych krol polski odnosil chwilowe sukcesy, ale tez i czeste porazki. Kazimierz Wielki

nieustepliwie prze lat dwadziescia dochodzil swych praw sukcesorskich. W tym czasie

pieciokrotnie wyprawial sie zbrojnie na Rus, w latach: 1340, 1344, 1349, 1351, az dopiero

skutkiem ostatniej wyprawy w 1366 roku wspierany przez wojska wegierskie, przejal

ostatecznie swa sukcesje wlaczajac do Polski ksiestwo halicko-wlodzimierskie wraz z

dzielnica chelmsko-belzka".

[44] "У X╤╤╤ стол╕тт╕ й п╕зн╕ше руськ╕ княз╕, що волод╕ли Галицько-Волинським

княз╕вством, до складу якого входили земл╕ над Бугом, вели част╕ бо╖ з польськими

правителями, що, проте, не заважало ╖м вступати в родинн╕ зв"язки. У результат╕

цього виникали також р╕зн╕ пол╕тичн╕ об"╓днання. Коли 1323 року вимерла чолов╕ча

л╕н╕я Романович╕в галицько-волинських, княжий трон успадкував Болеслав, син

мазовецького князя Тройдена ╕ русько╖ княжни Мар╕╖, дочки Юр╕я ╤ Галицького. На

вимогу галицьких бояр Болеслав Тройденович прийняв православну в╕ру, обрав соб╕

╕м"я Юр╕й ╤╤ (╢жи) ╕ пов╕нчався ╕з Евфем╕╓ю, дочкою Великого князя литовського


224224

Гедим╕на. П╕дбурений сво╖м далеким родичем польським королем Казимиром

Великим, уклав з ним угоду про успадкування, зг╕дно з яким у випадку безд╕тно╖

смерт╕ одного з цих двох монарх╕в той, що залишиться живим, отрима╓ вс╕ його

волод╕ння. П╕сля 17 рок╕в правл╕ння Юр╕й ╤╤ був отру╓ний галицькими боярами

(1240), як╕ були незадоволен╕ його прокатолицькою та пропольською пол╕тикою.

Казимир Великий, спираючись на укладену угоду, висунув претенз╕╖ щодо передач╕

йому трону, однак наштовхнувся на р╕шучий спротив з боку руських магнат╕в.

Окр╕м цього з претенз╕ями на галицький трон виступив литовський князь, а також

татарський хан, як начальник руських земель. В результат╕, д╕йшло до тривалих

вза╓мних сварок, у яких польський король мав тимчасов╕ усп╕хи, але також ╕ част╕

поразки. Казимир Великий непоступливо протягом 20 рок╕в набирав сво╖х прав

спадко╓мця. Водночас п"ять раз╕в в╕дправлялися в╕йська на Русь, в роках: 1340, 1344,

1349, 1351, допоки внасл╕дк останнього походу 1366 року за п╕дтримки угорських

в╕йськ остаточно отримав св╕й спадок, при╓днавши до Польщ╕ Галицько-волинське

княз╕вство разом з холмсько-белзькою територ╕╓ю".


[45] http://www.kki.pl/pioinf/przemysl/dzieje/rus/rus2.html

STRONA GLOWNA


Problem Rusi we wczesnym okresie dziejow Polski


W innym zas miejscu ten sam autor (Feliks Koneczny) podkresla dobitnie:


"Tzw. Rus Czerwona jest ziemia osadnicza dla Rusinow, ktorzy osiedlac sie w niej

poczeli dopiero w drugiej polowie XIII wieku (po pierwszym najezdzie mongolskim); dla

Polakow jest zas krajem rodzinnym. Swiadczy kronika Nestora. A zatem wojewodztwo

lwowskie jest ziemia "staropiastowska". Ziemia ta byla na przemian pod Piastami

i Rurykowiczami. Nieprawda jest, zeby na stale wrocila byla pod Piastow ostatecznie

w r. 1340. Poprzednik Kazimierza Wielkiego na grodach Halicza i Lwowa, od 1324 r.,

Boleslaw Trojdenowicz byl takze Piastem (z ksiazat mazowieckich, na Sochaczewie)."


ГОЛОВНА СТОР╤НКА


Проблема Рус╕ в ранньому пер╕од╕ ╕стор╕╖ Польщ╕


[45] В ╕ншому ж м╕сц╕ той самий автор (Фел╕кс Конечни) п╕дкреслю╓ наступне:

"Т. зв. Русь Червона ╓ поселенською землею для Русин╕в, як╕ почали ос╕дати на

н╕й лише в друг╕й половин╕ X╤╤╤ стол╕ття (п╕сля першого монгольського нашестя);

для поляк╕в же ця земля ╓ р╕дним кра╓м. Св╕дчать записи Нестора. А отже льв╕вське

во╓водство ╓ землею "старопяст╕вською". Земля ця була поперем╕нно п╕д Пястами

╕ Рюриковичами. Неправда, що вона була остаточно передана княз╕вству 1340 року.

Попередник Казимира Великого в м╕стах Галич ╕ Льв╕в, з 1324 року Болеслав

Тройденов╕ч, був також Пястом (з мазовецьких княз╕в, на Сохачев╕)".


[46] ЮР╤Й ╤╤, ЮР╤Й ╤

Розпад Галицько-Волинського корол╕вства


Але в момент свого, здавалося б, апогею, Галицько-Волинське корол╕вство

ув╕йшло в пер╕од занепаду, який призв╕в до повного його розпаду. Останн╕ з

Романович╕в - Юр╕й ╤ (правив з 1301 по 1315 рр.) та Лев ╤╤ (правив з 1315 по 1323 рр.)


225

- вели антимонгольську пол╕тику, яка спровокувала зб╕льшення числа напад╕в в╕йськ

хана. Врешт╕, не маючи наступника чолов╕чого роду, романо-католицький князь

(Болеслав, ╕з ж╕ночо╖ л╕н╕╖ Романович╕в) пос╕в трон. Роблячи спроби заспоко╖ти

сво╖х п╕дданих, в╕н перейшов у християнство та взяв ╕м"я Юр╕й ╤╤ (правив з 1323

по 1340 рр.). В╕н також намагався в╕дновити м╕ць корол╕вства, запрошуючи до себе

╕ноземних радник╕в, особливо з Н╕мецького Тевтонського Ордену б╕ля Балт╕йського

моря, та вводячи н╕мецьку модель управл╕ння в м╕стах. Ця модель була вт╕лена в

так званому Магдебурзькому прав╕, зг╕дно з яким м╕стам дозволялося мати власне

законодавство та самоуправл╕ння, що захищало ╖х в╕д втручання князя чи бояр.

Встановлення Магдебурського Права у двох галицьких м╕стах (Санок у 1339 роц╕;

Льв╕в у 1356 роц╕) протягом X╤V стол╕ття мало позитивний вплив на ╖хню економ╕ку.

Однак, за галицькою традиц╕╓ю, дос╕ впливов╕ бояри, як╕ мали землю, обурювалися

щодо зовн╕шньо╖ пол╕тики Юр╕я ╤╤ та його залежност╕ в╕д ╕ноземних радник╕в. Мало

того, вони почали п╕дозрювати його в симпат╕╖ до римо-католицтва. 1340 року к╕лька

бояр сформували консп╕рац╕ю та отру╖ли свого правителя".

Магоч╕ Пол Роберт. ╤стор╕я Укра╖ни. - Торонто: Юн╕верс╕т╕ Прес, 1996.


226226

"...НЕ РАЗ НАМАГАЛИСЯ В╤ДНЯТИ В╤Д НАС..."


Важче влучн╕ше й точн╕ше сказати про драматизм становлення першопочатк╕в

укра╖нського книгодрукування, ан╕ж сказав про це ╤ван Ог╕╓нко...


[47] http://www.ifla.org/IV/ifla69/papers/193g-Migon.pdf.

"Noch in der Inkunabelzeit setzte in Krakau der kyrillische Buchdruck ein. Der

aus Franken in Deutschland stammende Buchdrucker Schweipolt Fiol hat um 1490

(vermutlich 1490 bis 1492) vier liturgische Bucher in (alt)kirchenslawischer Sprache

(paleoslovenice) gedruckt. Die Geburt des (ost)slawischen Druckwesens geschah in

der Hauptstadt Polens! Der Vorrang Krakaus vor den politischen und geistigen Zentren

der orthodoxen Kirche und des Ostslawentums ist nur auf Grund der fur eine solche

Tatigkeit gunstigen Bedingungen in Polen zu verstehen. Diese bahnbrechende Leistung

wurde in Krakau, an einem, was die Verkaufsmoglichkeiten dieser Bucher betrifft, sehr

weit entfernten Ort realisiert.


Die Vermutung liegt nahe, dass die Urheber dieses Unternehmens unter den litauischruthenischen

Magnaten zu suchen sind, und Fiol, zusammen mit seinem Gonner Jan Turzo,

sich davon einen gehorigen Absatz erhoffte. Der russische Forscher E.L. Nemirovskij ist

dagegen der Meinung, die Anregung sei aus dem Moskauer Staat gekommen. Die Frage

ist also nicht zu Ende diskutiert.


Durch den Druck der orthodoxen Bucher im katholischen Krakau kam aber Fiol in den

Verdacht der Haresie. Jan Turzos Bitte an den Gnesner Erzbischof um die Erlaubnis zum

Druck und Verkauf der "ruthenischen Bucher" (libri Ruthenici - wie steht in den Quellen),

wurde am 12. Januar 1492 abschlagige beschieden. Es ist der erste Fall kirchlicher Zensur

gedruckter Bucher in Polen".


World Library and Information Congress: 69th IFLA General Conference and

Council


1-9 August 2003, Berlin


Code Number:


193-G


Meeting:


153. Rare Books and Manuscripts

Simultaneous Interpretation:


Der fruhe Buchdruck in Polen (XV. -XVII. Jh.) als Spiegel ethnischer,


konfessioneller und kultureller Verhaltnisse


Krzysztof Migon


Wroclaw (Polen)


[47] "Ще в часи перших друкованих видань започаткувалося в Краков╕ кириличне

книгодрукування. Книгодрукар Швайпольт Ф╕оль, який походить ╕з н╕мецьких

франк╕в, близько 1490 року (╕мов╕рно, з 1490 по 1492 р╕к) надрукував чотири л╕тург╕йн╕

книги (старо)церковнослов"янською мовою (палеословен╕с). Народження (сх╕дно)

слов"янського друкування в╕дбулось у столиц╕ Польщ╕! Перевага Кракова над


227

пол╕тичними та церковними центрами православно╖ церкви та сх╕дного словя"нства

базу╓ться лише на тому, що в Польщ╕ для тако╖ д╕яльност╕ були сприятлив╕ умови.

Ц╕ новаторськ╕ досягнення були реал╕зован╕ в Краков╕, що стосовно можливостей

продажу тако╖ книжки ╓ дуже в╕ддаленим м╕сцем.


Можна припустити, що ╕н╕ц╕атор╕в ц╕╓╖ справи треба шукати серед литовськорутенських

магнат╕в, ╕ Ф╕оль, разом з╕ сво╖м меценатом Яном Турзо, спод╕вався на

належний продаж. Рос╕йський досл╕дник Е. Л. Нем╕ровський суперечить т╕й думц╕,

що поштовх п╕шов з Московсько╖ держави. Таким чином це питання не до к╕нця

обговорене.


Через друкування православних книжок в католицькому Краков╕ Ф╕оля

зап╕дозрили в ╓рес╕. Ян Турзо попросив гнеснерського арх╕╓пископа дозволу друкувати

та продавати "рутенськ╕ книги" (libri Ruthenici - як написано в першоджерел╕), проте

12 с╕чня 1492 року була дана негативна в╕дпов╕дь. Це перший випадок цензурування

друкованих книг у Польщ╕".


Св╕товий конгрес з питань б╕бл╕отеки та ╕нформац╕╖:


69-та Загальна Конференц╕я М╕жнародно╖ федерац╕╖ б╕бл╕отечних асоц╕ац╕й


1-9 серпня 2003 р, Берл╕н


Кодовий номер: 193-G


Зустр╕ч: 153. Р╕дк╕сн╕ книги та рукописи


Синхронний переклад:


Ранн╓ книгодрукування в Польщ╕ (XV-XVII ст.) як дзеркало етн╕чних,

конфес╕йних та культурних в╕дносин.


Кшиштоф М╕гон


Вроцлав (Польща)


[48] http://bbf.enssib.fr/sdx/BBF/pdf/bbf-1961-2/bbf-1961-02-0061-001.pdf.

BULLETIN DE DOCUMENTATION BIBLIOGItAPHIQUE


2e PARTIE


ANALYSES


D"OUVRAGES


ET D"ARTICLES


FRANCAIS


ET ETRANGERS


PREPAREES PAR


LA DIRECTION DES BIBLIOTHEQUES DE FRANCE


I. LES DOCUMENTS

PRODUCTION ET REPRODUCTION

"Alors que l"on connait bien l"evolution des caracteres d"imprimerie d"Europe

occidentale, celle des caracteres slaves n"est pas encore eclaircie depuis Schweipolt Fiol,

le premier imprimeur des peuples slaves de Cracovie, jusqu"a Ivan Fedorov. Quatre livres

ont ete edites par Fiol avec les caracteres executes par Rodolphe Borsdorf de Brunswick.

Le procede de composition et la formation des mots avec les lettres sont assez primitifs.


Macaire, le premier imprimeur des Balkans, installe dans le Montenegro puis en

Roumanie, est par contre un artisan qui comprend et " sent " son livre. L"Oktoikh1 de


228228

1494, compare au meme livre edite trois" ans plus tot par Fiol, frappe par sa nouveaute

typographique et artistique".


[48] Бюлетень б╕бл╕ограф╕чно╖ ╕нформац╕╖

2-га частина

Анал╕з французьких та закордонних праць ╕ статей, п╕дготовлених дирекц╕╓ю

б╕бл╕отек Франц╕╖

╤. Документи

Продукц╕я та репродукц╕я


"Отож, п╕д час еволюц╕╖ шрифт╕в для книгодрукування в Зах╕дн╕й ╢вроп╕

слов"янськ╕ шрифти ще не з"являлися до час╕в Швайпольта Ф╕оля, першого друкаря

слов"янського народу в Краков╕, та ╤вана Федорова. Ф╕олем було видано чотири

книги з╕ шрифтами, зробленими Рудольфом Борсдорфом ╕з Брюнсв╕ка. Процедура

складання та формування сл╕в ╕з букв була дуже прим╕тивною.


Мака╕р, перший балканський друкар, який перебував спочатку в Чорногор╕╖, а

пот╕м в Румун╕╖, був, однак, рем╕сником, склав та "в╕д╕слав" свою книгу. "Окто╖х"

1494 р., пор╕вняно ╕з такою ж книгою, виданою три роки до того Швайпольтом

Ф╕олем, вража╓ сво╓ю друкарською та артистичною новизною".


[49] "Dans le mileux de l"Eglise Orientale du XV et XVI siecles les livres etaient

illustres aussi des gravures d"origine exterieure. Les premiers livres liturgiques parurent

a la fin du XV siecle et la publication la plus ancienne connue est l"Oktoich publie a

Cracovie en 1494 dans l"imprimerie de Schweipolt Fiol, dans la redaction et basee sur des

texts manuscripts provenant de la Russie muscovite".

Waldemar Deluga "Sources latines de la gravure orthodox dи XVI et XVII

siecles"


Published by Research Support Scheme of the Open Society Support Foundation,

which is part of the Open Society Institute-Budapest.


[49] "У часи Сх╕дно╖ церкви XV та XVI стол╕ть книжки також ╕люстрували

гравюри зовн╕шнього походження. Перш╕ л╕тург╕йн╕ книги виникли наприк╕нц╕

XV стол╕ття ╕ найпершим в╕домим виданням ╓ "Окто╖х", надрукований 1491 року

в Краков╕ п╕д кер╕вництвом Швайпольта Ф╕оля та базу╓ться на текстах рукопис╕в

Московсько╖ Рус╕".

Вальдемар Делуга "Латинськ╕ джерела православно╖ гравюри XVI та XVI ст."


Опубл╕ковано Проектом п╕дтримки досл╕джень Фундац╕╖ сприяння

Товариству, яке ╓ частиною в╕дкритого товариства Будапешт-╕нституту.


[50] Рад╕о "Свобода", 28.11. 2003. Обговорення ╕стор╕╖ книгодрукування.

Василий Калугин, филолог, историк: "Московская Русь познакомилась с

церковно-славянской печатной книгой задолго до эпохи Ивана Грозного, поскольку

первые православные богослужебные книги стали выходить еще в конце ХV

века в Кракове. Эти книги выпускал немецкий книгоиздатель видимо, по заказу

одного из западнорусских епископов. Он выпустил "Октоих" - богослужебную

книгу, певческую книгу, "Триодь", также богослужебную книгу, и "Часослов".


229

Надо назвать такого выдающегося деятеля культуры первой половины 16 века,

гуманиста в настоящем смысле этого слова, доктора медицины, закончившего

Падуанский университет - белоруса Франциска Скорину. Франциск Скорина в

1517-1519 годах издал в Праге целый ряд ветхозаветных книг. Причем, интересно,

что язык этих книг он пытался приблизить к собственной речи, в нем видны многие

особенности старобелорусского языка. А в дальнейшем Франциск Скорина открыл

свою книгоиздательскую деятельность в Вильно, и там в 20-е годы выпустил

несколько книг. Приблизительно та же тенденция просматривается в это время в

России. Архиепископ Геннадий Новгородский в конце ХV века делает попытку

завести типографию в Новгороде. Из Любека в Новгород прибыл знаменитый

немецкий книгоиздатель, типограф, любекский первопечатник Бартоломей Готан.

Свидетельства о судьбе Бартоломея Готана на Руси противоречивы. Он какое-то

время входил в кружок архиепископа Геннадия Новгородского и, по свидетельству

поздней немецкой хроники, Бартоломея Готана сначала приняли в Новгороде

с распростертыми объятиями, а потом, якобы, утопили. Это очень позднее

свидетельство и, видимо, оно все-таки недостоверно. Но то, что Готан сотрудничал

с Геннадием Новгородским и то, что мысль о создании типографии зародилась в

Московской Руси в конце ХV века - это очевидно".


[51] Точка зору б╕лорус╕в:

"Что касается языка, то Московией он заимствован от русинов = жителей

ВКЛ, читай: предков белорусов и украинцев. И книгопечатание заимствовано

оттуда же. Первый московский книгопечатник - Иван Федорович (именно так он

себя называл, сморите тут: "Шранява") был из древнего шляхетского рода герба

Шранява, прославленного когда-то под Грюнвальдом. Скорее всего, этот польский

герб достался этому роду после Городельской унии 1413 г., когда шляхта Польского

королевства и ВКЛ менялась гербами. Литеры, которыми Иван Федорович печатал

свои книги, были привезены им из Вильно. Разумеется, книги он печатал на своем

языке - "руском". Родом Иван Федорович был из Петковичей, что на границе

современной Минской и Брестской области"


╤гор Литвин. "Участвовали ли литовцы в Грюндвальдской битве, или

Почему Витовт писал "по-руски"?


[52] М. Грушевський:

"Мабуть, празьке п╕дпри╓мство Скорини мало за собою якусь б╕льшу ╕ сильн╕шу

групу чи орган╕зац╕ю, - можливо, ту саму, яка висунула попередн╓ видавництво

Ф╕оля. Може бути, що п╕д час студ╕й у Краков╕ Скорина мав нагоду зв"язатися з

╕н╕ц╕аторами Ф╕олевого п╕дпри╓мства, з тими людьми, як╕ фактично вели цю справу.

Були це, мабуть, скор╕ше укра╖нц╕, н╕ж б╕лоруси, бо ╕з Зах╕дною Укра╖ною Крак╕в

був т╕сн╕ш зв"язаний н╕ж з Б╕лоруссю, та й приписки й пояснення Ф╕олевих видань

скор╕ше вказують на укра╖нськ╕ руки [...] На певн╕ зв"язк╕ Скорининого видавництва

з Ф╕олевим вказують ╕ р╕зн╕ техн╕чн╕ подробиц╕ (в друкарськ╕м письм╕ ╕ под╕бному), ╕

текстуальн╕ запозичення, ╕ весь празький еп╕зод д╕яльност╕..."


[53] ╤ван Ог╕╓нко. ╤стор╕я укра╖нського друкарства:

"Першими книжками, як╕ видрукував Ф╕оль, були Окто╖х та Часословець, обидв╕

1491 р.; котра вийшла ран╕ше, тобто котру з них вважати первенцем укра╖нського


230230

друку - не в╕домо, але традиц╕я вважа╓ Окто╖ха 1491 р. за найпершу слов"янську

книжку, друковану кирилицею. Кр╕м цього, надрукував Ф╕оль ще дв╕ книжки -

Тр╕одь п╕сну та Тр╕одь цв╕тну, але вже без зазначення м╕сця та часу друку. Збереглася

зв╕стка, що Ф╕оль видрукував ще й п"яту книжку - Псалтир, але само╖ книжки до

нашого часу не д╕йшло.


Для кого друкував Ф╕оль сво╖ книжки? Тому, що книжки ц╕ - то найперш╕

друкован╕ книжки серед ц╕лого слов"янського св╕ту, честь ╖х належност╕ нам,

укра╖нцям, р╕зн╕ вчен╕ не раз намагалися в╕дняти в╕д нас. Але р╕ша╓ тут мова цих

друк╕в: там, де Ф╕оль не був зв"язаний традиц╕йним церковнослов"янським текстом,

там мова його видань ма╓ дуже багато в╕дзнак живо╖ укра╖нсько╖ мови".


231

ГОРДА КНЯЗ╤ВНА РОЗАНДА


Год╕ малювати шлюб Тимоша Хмельницького з Розандою Лупул в рожевих

тонах. Тим╕ш, попри молод╕сть, жорсткий ╕ талановитий полководець, був гарячим на

вдачу, неймов╕рно ревнував Розанду до турецького в╕зира, м╕г часом ╕ в╕длупцювати

дружину. Любила чи н╕ Розанда Тимоша - н╕хто, зв╕сно, не зна╓. Але в не╖ н╕хто не

ма╓ права в╕д╕брати ╕стинно княз╕всько╖ гордост╕, мужност╕ й г╕дност╕. Коли помер

в╕д смертельно╖ рани Тим╕ш, вона не покида╓ вже мертвого чолов╕ка, верта╓ться у

жалобному поход╕ в чужу для не╖ кра╖ну. То ж ╕ п╕д занесеною шаблею польського

жовн╕ра, запеклого на той час молдавського ворога, Розанда, ймов╕рно, не зреклася

власного досто╖нства.


Водночас можна звернути увагу на пол╕тичне хитросплетиво навколо лише

одного зам╕жжя (╕нколи дума╓ться, що т╕льки сучасна пол╕тика така плутанапереплутана).

╤ вже зовс╕м неможливо об╕йти звинувачення укра╖нц╕в в антисем╕тизм╕

й спекуляц╕╖ на цьому - в╕д час╕в поход╕в Хмельницького ╕ мало не до наших дн╕в.

Аргументована таки в╕дпов╕дь Мирона Куропаса - 0,03 % населення не можуть

представляти 99,97 в╕дсотка укра╖нського народу.


[54] http://www.search.com/reference/Vasile_Lupu

"Vasile built a strong alliance with Bohdan Khmelnytsky, marrying his daughter

Ruxandra to Tymofiy (Tymish) - the hetman"s son, who went on to fight alongside Vasile

Lupu at Finta".


References: Gheorghe I. Bratianu, Sfatul domnesc si Adunarea Starilor in

Principatele Romane, Bucharest, 1995.


[54] "Василь побудував м╕цний союз ╕з Богданом Хмельницьким, одруживши

свою дочку Роксандру ╕з Тимоф╕╓м (Тимошем) - сином гетьмана, який разом ╕з

Василем Лупулом брав участь у битв╕ б╕ля Ф╕нти"

Посилання: Брат╕ану Георг ╤. Sfatul domnesc si Adunarea Starilor in Principatele

Romane. - Бухарест, 1995.


[55] http://resea-ihc.univ-lyon3.fr/publicat/bulletin/2003/lung.pdf.

Ecaterina LUNG. L"Etat, l"Eglise et le controle du mariage dans les principautes

roumaines (XVIe-XVIIe siecles). Universite de Bucarest


Лунг Катерина, "Держава, церква та контроль одруження в румунських

княз╕вствах (XVI-XVII ст.)". Ун╕верситет м. Бухареста


"Les sultans etaient eux aussi preoccupes par les alliances matrimoniales des

princes roumains et de leurs enfants, car ils avaient conscience des dangers representes

par l"affermissement de leur pouvoir. Les plus suspects etaient les mariages avec les

representants de l"aristocratie etrangere, et specialement polonaise, dans le contexte

d"affrontement ouvert entre l"Empire ottoman et la Pologne. Les chroniques evoquent

les soucis de la cour de Constantinople a l"occasion des mariages des filles du prince de

Moldavie,Vasile Lupu"


232232

[55] "Султани також були зац╕кавленн╕ в укладанн╕ шлюб╕в м╕ж сво╖ми д╕тьми

та румунськими князями, тому що ╖м було в╕домо про небезпеку посилення ╖хньо╖

влади. Б╕льш п╕дозр╕лими були одруження ╕з представниками ╕ноземно╖ аристократ╕╖,

а надто польсько╖, в контекст╕ в╕дкритого зближення м╕ж Османською ╕мпер╕╓ю та

Польшею. Хрон╕ки розпов╕дають про хвилювання константинопольського двору з

приводу одруження дочок молдавського князя Василя Лупула"

[56] Maria fut mariee a Janusz Radziwill, un des plus importants nobles polonais,

de confession reformee.Ruxandra devint contre sa volonte et d"une certaine facon meme

contre la volonte de son pere, l"epouse de Timushh Chmelnicki le fils du chef ukrainien

revolte contre la Pologne, mais qui etait redoute aussi par les Turcs Pense d"abord comme

un moyen de consolider la position de Vasile Lupu, refuse puis et accepte seulement

sous menace des armees ukrainiennes, ce marriage contribua probablement a fragiliser la

situation du prince moldave vis-a-vis de Turcs.

[56] "Мар╕я одружилася з Янушем Радзив╕лом, представником дуже знано╖

польсько╖ знат╕, зм╕нила в╕роспов╕дання. Роксандра одружилася проти сво╓╖ вол╕, так

само як ╕ проти вол╕ батька, ╕з Тимошем Хмельницьким, сином укра╖нського гетьмана,

який повставав проти Польщ╕ ╕ якому також чинили оп╕р турки. Спочатку задумане

як спос╕б зм╕цнити позиц╕ю Василя Лупула, пот╕м в╕дкинуте ╕ прийняте лише п╕д

загрозою укра╖нського в╕йська, це одруження, можливо, сприяло послабленню

протистояння м╕ж князем Молдови ╕ турками".

Посилання: Miron Costin, Opere, ed. P.P. Panaitescu, Bucuresti, 1958, p. 121.


Кост╕н М╕рон. Опер. - Бухарест: видавець П.П. Пана╕теску, 1958. - С. 121.


[57] http://www.jewishgen.org/yizkor/pinkas_romania/rom1_00141.html

This is a translation from: Pinkas Hakehillot: Encyclopedia of Jewish Communities,

Romania, Volume 1, pages 141-176, published by Yad Vashem, Jerusalem, 1969


Це переклад з "П╕нкас Хакех╕ллот", Енциклопед╕╖ ╓врейських общин, Румун╕я,

том 1, с. 141-176, виданий Ядом Вашем, ╢русалим, 1969.


(Pages 141-176)


English translation researched and edited by Robert S. Sherins, M.D.


Translated by Ziva Yavin, Ph.D. and Rabbi Jack H Bloom, Ph.D.


"In the 17th century, Iasi served as a stopover for immigrants to Eretz Yisrael from

central and eastern European countries. At the time of the draconian measures of Poland

in 1648-1649 [Cossack Uprising led by Hetman Bogdan Khmelnytsky (RSS)], some Jews

escaped from Poland to Iasi and settled there. In the Responsa literature of Polish scholars

from that time, it was recorded that the Jews of Iasi redeemed Jewish captives, who were

brought to slave markets by the Tatars. However, Iasi Jews also suffered at the same time

from persecution and pogroms; in 1650. The Cossacks burned Iasi and massacred Jews,

Turks, and Armenians. In 1652, when the Moldavian prince Vasile Lupu was forced to

marry off his daughter to Chmelnitzki"s son, Timush, Cossacks, who came to the wedding,

killed 60 Jews; and others were only able to save themselves by paying them enormous


233

sums of money. In 1653, Vasile Lupu was forced to give up his rule and his son-in-law,

Timush, came to his aid with an army of Cossacks. They tortured the Jews, jailed them in

towers, and tormented them to extract more money from them".


[57] (C. 141-176)

Англ╕йський переклад вивчив та редагував Роберт С. Шер╕нс


Переклад професор╕в З╕ви Яв╕н та Рабб╕ Джека Х Блума


"У V╤╤ стол╕тт╕ Ясси слугувало дорожньою зупинкою для ем╕грант╕в в ╢рець

(╤зра╖ль) з центральних та сх╕дних ╓вропейських кра╖н. В часи жорстоких заход╕в

Польщ╕ в 1648-49 рр. (козацьке повстання п╕д проводом гетьмана Богдана Хмельницького)

деяк╕ ╓вре╖ втекли з Польщ╕ до Ясс та оселилися там. У в╕дгуках польських

вчених того часу було записано, що ╓вре╖ Ясс милували ╓врейських полонених, яких

вивозили на рабськ╕ ринки татари. Однак водночас ╓вре╖ Ясс також потерпали в╕д

пересл╕дувань та погром╕в 1650 р. Козаки спалили Ясси та масово вбивали ╓вре╖в,

турк╕в, в╕рмен╕в. 1652 року, коли молдавський князь Василь Лупул був змушений

видати дочку зам╕ж за сина Хмельницького Тимоша, козаки, як╕ прибули на вес╕лля,

вбили 60 ╓вре╖в; а ╕нш╕ змогли зберегти соб╕ життя, лише заплативши велик╕ суми

грошей. 1653 року Василя Лупула змусили припинити правл╕ння, ╕ його зять Тим╕ш

прибув на допомогу ╕з арм╕╓ю козак╕в. Вони знущалися з ╓вре╖в, саджали ╖х у веж╕ та

мучили, аби отримати б╕льше грошей".


[58] http://209.85.129.104/search?q=cache:j_yS7ILNEDMJ:www.ukrweekly.com/

Archive/1997/299711.shtml+jew+in+ukraine+KHMELNYTSKY&hl=uk&ct=clnk&cd=

18&gl=ua&client=firefox-a

FACES AND PLACES by Myron B. Kuropas


Press attacks on Ukrainians continue in Chicago


"A few months ago, Chas i Podiyi, (Time and Events), a Chicago-based Ukrainian-

language newspaper, published an interview with Yoram Sheftel, Israeli defense attorney

for John Demjanjuk, and author of "Defending Ivan the Terrible".


Responding to the interview, a certain Rafael Levchin penned a commentary in

My America, a Chicago-based Russian-language newspaper, in which he wrote, among

other things, that Mr. Sheftel is a traitor to the Jewish people. "To say Mr. Sheftel sold

his soul would be to give him too much honor", wrote Mr. Levchin. "From that kind of

soul even Satan would turn away". Ukrainians are infinitely worse than Germans in their

treatment of Jews, Mr. Levchin continued. Germans only killed Jews during World War


II. Ukrainians have persecuted Jews since the days of Bohdan Khmelnytsky. Ukrainians

happily served the Nazi cause by organizing the SS Division Galicia, eight additional

German troop divisions, and by orchestrating Babyn Yar, Mr. Levchin concluded. For

all those reasons, all Ukrainians are guilty of anti-Semitism and John Demjanjuk is their

worthy representative.

Since I am the co-director of the Ukrainian American Justice Committee, the

organization that sponsored Mr. Sheftel"s appearance before Chicago"s Ukrainians, an

appearance which led to the original interview in Chas i Podiyi, the editor, himself a

Ukrainian American Jew, asked me to reply to Mr. Levchin.


234234

In my response, I suggested, among other things, that Mr. Sheftel was an Israeli patriot

who preserved the integrity of the Israeli justice system. Had the innocent John Demjanjuk

been hanged following a Soviet-style show trial, the entire free world would have

condemned Israel. I also pointed out that Ukrainians never had eight German divisions;

that Jews often lived better in Ukraine than Ukrainians, especially in the larger cities; and

that it served no useful purpose to hammer away at the guilt of a few Ukrainian criminals.

Ukrainians, I pointed out, do not condemn all Jewish people for the crimes of Trotsky,

Kameniev, Zinoviev, Sverdlov and Kaganovich.


Mr. Levchin"s response to my article recently appeared in Seven Days, another

Chicago-based Russian-language newspaper. Following a list of potentially libelous

insults too banal to mention, he repeats his Ukrainophobic calumny about Khmelnytsky("hundreds of thousands of Jews were killed") Petliura, (a "National Socialist, Nazi")

and other Ukrainian leaders as was presented in his first article, demanding again thatUkrainians apologize for their crimes. The only reason Israel freed Mr. Demjanjuk was to

preserve good relations with Ukraine, Mr. Levchin concludes.


Mr. Levchin"s allegation that Israel freed Mr. Demjanjuk to preserve good relations

with Ukraine is absurd. In Israel"s view of the world, Ukraine is of little consequence.


There is no denying that Jews were massacred during the 1648-1649 rebellion ofBohdan Khmelnytsky. How many were actually killed during the Kozak rampage?

According to Prof. Paul R. Magocsi: "Almost without exception, today"s specialists on

the period reject what they describe as the grossly exaggerated figures in the [Jewish]

chronicles. The Israeli scholars Shmuel Ettinger and Bernard Weinryb speak instead of the

"annihilation of tens of thousands of Jewish lives" and the Ukrainian-American historian

Jaroslaw Pelenski narrows the number of Jewish deaths to between 6,000 and 14,000".

(Magocsi, "A History of Ukraine", 1996). This is far less than the "hundreds of thousands"

of Jews Mr. Levchin believes perished.


Turning to more recent times, it should be remembered that a Ministry of Jewish

Affairs was established during the days of the first Ukrainian National Republic, making

Ukraine the only state to have such a ministry. (See Solomon I. Goldelman, "Jewish

National Autonomy in Ukraine, 1917-1920", 1968; Moses Silberfarb, "The Jewish

Ministry and Jewish National Autonomy in Ukraine, 1918-1919", translated by Rabbi

David H. Lincoln, 1993). Anti-Semites don"t establish such ministries.


As for Symon Peltiura, there is substantial evidence that he was, indeed, a friend of

the Jews - and not their enemy. During his leadership of Ukraine, the Ministry of Jewish

Affairs was reinstituted (see Goldelman) and on August 26, 1919, Petliura issued an order

to the troops of the Ukrainian National Republic to "bring the perpetrators [of pogroms]

before the courts as enemies of the fatherland" to suffer "the most severe penalties of the

law". According to Prof. Taras Hunczak, "the frequently repeated charge that Petliura

was anti-Semitic is absurd. Volodymyr Jabotinsky, perhaps one of the greatest Jews of the

20th century - a man well-versed in the problems of East European Jewry - categorically

rejected the idea of Petliura"s animosity towards the Jews..." (Magocsi, pp. 505-506).


And what about Jewish involvement with Soviet oppression? According to Prof.

Leonard Shapiro: "Five of the 21 full-time members of the [Soviet] Central Committee

were Jews - among them Trotsky and Sverdlov, the real master of the small but vital

secretarial apparatus of the party ... Jews abounded at the lower levels of the party

machinery, especially in the Cheka and its successors, the GPU, the OGPU and the NKVD

(Shapiro, "The Role of Jews in the Russian Revolutionary Movement", Slavonic and East

European Review, December 1961).


235

Were Ukrainians involved in war crimes against innocent Jews during World War II?

Tragically, yes. According to the Israeli War Crimes Commission, some 11,000 Ukrainians,

out of a population of 36 million, were involved with anti Jewish measures (Stefan T.

Possony, "The Ukrainian Jewish Problem: A Historical Perspective", Plural Societies,

Winter 1974). How can the involvement of .0003 percent of the Ukrainian population in

crimes against Jews warrant the conclusion that all Ukrainians are born anti-Semites?


I believe far more Ukrainians assisted Jews during World War II than killed them.

Many of them have been recognized and honored by the Israeli government. Unfortunately,

many more of those who helped were killed by the Nazis along with the Jews they helped.

Their stories will never be told. Perhaps the greatest assistance came from the Ukrainian

Catholic Church under the leadership of Metropolitan Andriy Sheptytsky. This has been

documented by Jewish sources.


It is sad that, at a time when Ukrainian-Jewish relations in Ukraine are better then

ever, Old World toxins continue to pollute the atmosphere in America".


Copyright ╘ The Ukrainian Weekly, July 20, 1997, No. 29, Vol. LXV


[58] Куропас Мирон, "ОБЛИЧЧЯ ТА М╤СЦЯ"

У Чикаго тривають прес-атаки на укра╖нц╕в

"К╕лька м╕сяц╕в тому "Час ╕ Под╕╖", укра╖номовна газета в Чикаго, опубл╕кувала

╕нтерв"ю з Йорамом Шефтелем, ╕зра╖льським адвокатом Джона Дем"янюка, автора

статт╕ "Захищаючи ╤вана Жахливого".


В╕дгукуючись на ╕нтерв"ю, якийсь Рафаель Левч╕н подав коментар у "Мою

Америку" ("My America"), рос╕йськомовну газету в Чикаго, в якому написав, що

Шефтель ╓ зрадником ╓врейського народу. "Сказати, що м╕стер Шефтель продав

власну душу - значить дати йому надто багато шани, - написав м╕стер Левч╕н. В╕д

тако╖ душ╕ нав╕ть сатана в╕двернувся б". "Укра╖нц╕ значно г╕рш╕ за н╕мц╕в у ставленн╕

до ╓вре╖в, - продовжив м╕стер Левч╕н. - Н╕мц╕ вбивали ╓вре╖в лише п╕д час Друго╖

св╕тово╖ в╕йни. Укра╖нц╕ ж вели розправу над ╓вреями ╕з дн╕в Богдана Хмельницького.

Укра╖нц╕ радо служили справ╕ нацист╕в, орган╕зовуючи СС Див╕з╕ю Галичина,

в╕с╕м додаткових див╕з╕й н╕мецьких загон╕в та оркеструючи Бабин Яр. Через ц╕

причини вс╕ укра╖нц╕ винн╕ у антисем╕тизм╕, а Джон Дем"янюк ╓ ╖хн╕м достойним

представником", - п╕дсумував Левч╕н.


Оск╕льки я ╓ сп╕вдиректором Укра╖нського Американського Ком╕тету Правосуддя,

орган╕зац╕╖, яка спонсорувала появу м╕стера Шефтеля перед укра╖нцями Чикаго,

появу, яка призвела до ╕нтерв"ю в газет╕ "Час ╕ под╕╖", видавець, сам укра╖нський

американський ╓врей, попросив мене в╕дпов╕сти м╕стеру Левч╕ну.


У сво╖й в╕дпов╕д╕ я, м╕ж ╕ншим, вказав на те, що м╕стер Шефтель був ╕зра╖льським

патр╕отом, який захищав г╕дн╕сть ╕зра╖льсько╖ системи правосуддя. Якби невинний

Джон Дем"янюк був пов╕шений п╕сля показового судового процесу в радянському

стил╕, то увесь св╕т засудив би ╤зра╖ль. Я також звернув увагу на те, що в укра╖нц╕в

н╕коли не було в╕с╕м н╕мецьких див╕з╕й; що в Укра╖н╕ ╓вре╖ завжди жили краще, н╕ж

сам╕ укра╖нц╕, особливо у великих м╕стах; ╕ що не безц╕ль наголошувати на провин╕

к╕лькох укра╖нських злочинц╕в. Укра╖нц╕ не звинувачують ус╕х ╓вре╖в за злочини

Троцького, Камен╓ва, З╕нов"╓ва, Свердлова та Кагановича.


В╕дгук м╕стера Левч╕на на мою статтю нещодавно з"явився у "Семи Днях"

("Seven Days"), ╕нш╕й рос╕йськомовн╕й газет╕ в Чикаго. Перел╕чуючи потенц╕йно

паскв╕льн╕ образи, як╕ ╓ занадто банальними для того, щоб ╖х згадувати, в╕н


236236

повторю╓ укра╖нофобн╕ звинувачення стосовно Хмельницького ("було вбито сотн╕

тисяч ╓вре╖в"), Петлюри ("нац╕ональний соц╕ал╕ст, нацист") та ╕нших укра╖нських

л╕дер╕в, як було згадано в його перш╕й статт╕, знову вимагаючи того, щоб укра╖нц╕

попросили вибачення за злочини. "╢диною причиною того, що ╤зра╖ль зв╕льнив

м╕стера Дем"янюка, було збереження добрих в╕дносин з Укра╖ною", - каже м╕стер

Левч╕н.


Заява м╕стера Лев╕на стосовно того, що ╤зра╖ль зв╕льнив м╕стера Дем"янюка

заради збереження добрих в╕дносин з Укра╖ною, ╓ абсурдом. У ╤зра╖левому баченн╕

св╕ту Укра╖на малозначуща.


Незаперечним ╓ те, що ╓вре╖в масово вбивали протягом повстання Богдана

Хмельницького в 1648-1649 рр. Ск╕льки ж ╖х було насправд╕ вбито п╕д час бушувань

козак╕в? Зг╕дно з думкою професора Пола Р. Магоч╕: "Майже вс╕ без винятку сучасн╕

спец╕ал╕сти з цього пер╕оду в╕дкидають те, що вони називають надто переб╕льшеними

даними в [╓врейських] хрон╕ках. ╤зра╖льськ╕ вчен╕ Шмюель Етт╕нгер та Бернард

Вайнриб" натом╕сть говорять про "знищення десятк╕в тисяч ╓врейських житт╕в", а

укра╖нсько-американський ╕сторик Ярослав Пеленск╕ зменшу╓ число смертей ╓вре╖в

до 6 000-14 000" (Магоч╕ "╤стор╕я Укра╖ни", 1996 р.) це ╓ набагато менше, н╕ж "сотн╕

тисяч" ╓вре╖в, яких, на думку м╕стера Левч╕на, було вбито.


Повертаючись до недавн╕х час╕в, варто пам"ятати про те, що М╕н╕стерство

справ ╓вре╖в було засноване в дн╕ першо╖ Укра╖нсько╖ Нац╕онально╖ Республ╕ки, тим

самим роблячи Укра╖ну ╓диною кра╖ною, що мала таке м╕н╕стерство. (Див. Соломон

╤. Голдеман "╢врейська Нац╕ональна Автоном╕я в Укра╖н╕ 1917-1920 рр.", 1968 р.;

Мозес З╕льберфарб "╢врейське М╕н╕стерство та ╢врейська Нац╕ональна Автоном╕я в

Укра╖н╕ 1918-1919 рр., перекладене Реб╕ Дев╕д Х. Л╕нкольном 1993 р.") Антисем╕ти

не в╕дкривають таких м╕н╕стерств.


Стосовно Симона Петлюри, то ╓ сутт╓вий доказ того, що насправд╕ в╕н був

другом ╓вре╖в, а не ворогом. Коли в╕н керував в Укра╖н╕ М╕н╕стерством ╓врейських

справ, було перевстановленим (чит. Голдемана) та 26 серпня 1919 року Петлюра

видав наказ в╕йськам Укра╖нсько╖ Нац╕онально╖ Республ╕ки "притягти порушник╕в

[що брали участь в погром╕] до суду як ворог╕в батьк╕вщини", щоб ╖х "найсувор╕ше

покарали за законом". Зг╕дно з твердженням професора Тараса Гунчака, "часто

повторюван╕ звинувачення в тому, що Петлюра був антисем╕том, ╓ абсурдом.

Володимир Жаботинський, можливо, один ╕з найвеличн╕ших ╓вре╖в 20 стол╕ття -

людина добре об╕знана в проблемах Сх╕дно-╢вропейського ╓врейства, категорично

в╕дкидав ╕дею ворожост╕ Петлюри до ╓вре╖в..." (Магоч╕, с. 505-506)


А як щодо участ╕ ╓вре╖в у радянському пригнобленн╕? За Леонардо Шап╕ро:

"П"ять ╕з 21 пост╕йних член╕в [Радянського] Центрального Ком╕тету були ╓вреями


- серед них були Троцький, Свердлов, справжн╕й майстер маленького, але дуже

важливого секретарського апарату парт╕╖... ╢вре╖, яких було багато на нижчих

р╕внях машини парт╕╖, особливо в Чека та його наступниках, ГПУ, ОГПУ та НКВД"

(Шап╕ро "Роль ╓вре╖в в Рос╕йському Революц╕йному Рус╕", Слов"янський та Сх╕дно╢вропейський

огляд, грудень 1961 р.)

Чи брали укра╖нц╕ участь у в╕йськових злочинах проти невинних ╓вре╖в п╕д час ╤╤

св╕тово╖ в╕йни? Траг╕чно, але так. Зг╕дно з ╤зра╖льсько╖ Ком╕с╕╓ю в╕йськових злочин╕в,

близько 11 000 укра╖нц╕в, ╕з населення в 36 млн, брало участь в анти╓врейських

заходах. (Стефан Т. Поссони "Укра╖нсько-╓врейська проблема: ╕сторичне сприйняття",

Численн╕ сусп╕льства, Зима 1974 р.) Як може участь 0.0003 % укра╖нського населення


237

у злочинах проти ╓вре╖в давати право робити висновки про те, що укра╖нц╕ ╓

природженим антисем╕тами?


Я в╕рю в те, що набагато б╕льше укра╖нц╕в у ╤╤ св╕тов╕й в╕йн╕ допомагало ╓вреям,

н╕ж вбивало ╖х. Багато з них було визнано та вшановано урядом ╤зра╖лю. На жаль,

дуже багато з тих, хто допомагав, було вбито нацистами заразом ╕з ╓вреями, яким т╕

допомагали. ╥хн╕ ╕стор╕╖ н╕коли не стануть в╕домими. Мабуть, найб╕льша допомога

йшла в╕д Укра╖нсько╖ Католицько╖ Церкви п╕д кер╕вництвом Митрополита Андр╕я

Шептицького. Це було зазначено в ╓врейських джерелах.


Кажуть, що тод╕, коли укра╖нсько-╓врейськ╕ в╕дносини в Укра╖н╕ ╓ кращими, н╕ж

будь-коли, сини Старого Св╕ту й дал╕ забруднюють атмосферу в Америц╕".


Авторське право ╘ "Укра╖нський Щотижневик" ("Ukrainian Weekly"), 20 липня

1997 р., ╧ 29, том LXV


[59] http://www.jewwatch.com/jew-crime-mob.html

Friedman interviewed a well-known Jewish gangster in Miami, known to his

associates as "Tarzan". His real name is Ludwig Fainberg. He came to the United States

from Ukraine, a country whose natives have traditionally hated the Jews, for very good

reasons. Fainberg is not a religious Jew, but he certainly is very Jewish, the kind of Jew

the real Ukrainians instinctively despise. But was Fainberg persecuted in Ukraine? Hardly.

Friedman reports:


"To ... [Fainberg] being Jewish simply meant having certain privileges. "Jews were

the richest people in town," he told me. "Jews had cars, Jews had money, Jews lived in nice

apartments. We were comfortable. My mother had nice clothes and jewelry. We took a

vacation once a year to Odessa, a stunning city with a boardwalk and gorgeous beaches. It

was filled with mobsters and entertainers. It was a city with a Jewish flavor.


Fainberg is describing his life as a Jew in Ukraine in the 1960s and 1970s at the height

of the supposed persecution of Jews by the communist regime. There was persecution,

all right, but it was the Ukrainians who were persecuted by the Jews, not the other way

around.


The same story is told by other Jewish gangsters. Marat Balagula, the Jewish

godfather of organized crime who succeeded Evsei Agron in New York after the latter was

assassinated, also came from Ukraine. He told Friedman:


Jews had some of the best positions in the country, They were the big artists, musicians


- they had big money.

The Soviet government did crack down on dissidents of all races, of course, and

this included those Jews who tried to undermine the government"s policy in the Middle

East because they considered it pro-Arab, just as it included Ukrainian nationalists and

other ethnic separatist groups. But it did not include members of the Jewish organized

crime gangs, who were not dissidents. The Jewish criminals - and the Jews generally


- were happy with the situation in the Soviet Union, because it allowed them to exploit the

Russians and the Ukrainians. They already were living high on the hog in the Soviet Union

when their Jewish kinsmen in the United States opened the border to the Promised Land

for them, and they seized the opportunity to live even higher on the hog.

The collapse of communism made things worse for the real Russians and Ukrainians,

because it destroyed the order in their countries and allowed the Jews to run wild, plundering


238238

and pillaging at will. But it did not dampen the desire of many of them to come to the

United States and plunder and pillage even more. Friedman quotes Boris Urov, formerly

the chief investigator of major crimes for the Russian attorney general. Urov said:


It"s wonderful that the Iron Curtain is gone, but it was a shield for the West. Now

we"ve opened the gates, and this is very dangerous for the world. America is getting

Russian criminals. Nobody will have the resources to stop them. You people in the West

don"t know our Mafiya yet. You will. You will!"


"The Jewish Mob in America" by Dr. William Pierce


[59] Фр╕дман взяв ╕нтерв"ю у в╕домого ╓врейського гангстера в Майям╕, в╕домого

серед товариш╕в п╕д пр╕звиськом "Тарзан". Його справжн╓ ╕м"я Людв╕г Файнберг. В╕н

при╖хав до Сполучених Штат╕в з Укра╖ни - кра╖ни, жител╕ яко╖ традиц╕йно ненавид╕ли

╓вре╖в, ╕ причини для цього були вагом╕. Файнберг не ╓ рел╕г╕йним ╓вре╓м, але в╕н,

очевидно, ╓ дуже ╓врейським типом ╓врея, якого укра╖нц╕ ╕нстинктивно зневажають.

Але чи пересл╕дували Файнберга в Укра╖н╕? Навряд. Фр╕дман пов╕домля╓:

"Для Файнберга бути ╓вре╓м просто означало мати певн╕ прив╕ле╖. "╢вре╖ були

найбагатшими людьми в м╕ст╕", - сказав в╕н мен╕. "╢вре╖ мали автомоб╕л╕, ╓вре╖ мали

грош╕, ╓вре╖ жили в зручних помешканнях. Нам було зручно. У мо╓╖ мами був гарний

одяг та коштовност╕. Раз на р╕к ми ╖здили на в╕дпочинок до Одеси, приголомшуючого

м╕ста ╕з променадом та розк╕шними пляжами. Воно було наповнене бандитами та

естрадними артистами. Це було м╕сто ╕з ╓врейським присмаком".


Файнберг опису╓ власне життя як життя ╓врея в Укра╖н╕ в 1960-70 роках - на

п╕ку припущено╖ розправи над ╓вреями комун╕стичним режимом. Звичайно, розправа

мала м╕сце, але це була розправа ╓вре╖в над укра╖нцями, а не навпаки.


Таку ж ╕стор╕ю розказали ╕нш╕ ╓врейськ╕ гангстери. Марат Балагула, ╓врейський

"хрещений батько" орган╕зовано╖ злочинност╕, який зам╕нив у Нью-Йорку ╢всея Агрона,

п╕сля того як останнього вбили, також походить ╕з Укра╖ни. В╕н сказав Фр╕дману:


"╢вре╖ пос╕дали одн╕ ╕з найкращих позиц╕й в кра╖н╕. Вони були великими

артистами, музикантами - вони мали велик╕ грош╕".


Звичайно, радянський уряд таки ламав протистояння дисидент╕в ус╕х рас,

враховуючи й тих ╓вре╖в, як╕ намагалися п╕дривати пол╕тику уряду на Середньому

Сход╕, тому що вважали його проарабським, а також беручи до уваги укра╖нських

нац╕онал╕ст╕в та представник╕в ╕нших етн╕чних сепаратистських груп. Але так╕

д╕╖ з боку уряду не були спрямованими на член╕в ╓врейських банд орган╕зовано╖

злочинност╕, як╕ не були дисидентами. ╢врейськ╕ крим╕нали, та й ╓вре╖ загалом,

були задоволен╕ ситуац╕╓ю в Радянському Союз╕, тому що вона дозволяла ╖м

використовувати рос╕ян та укра╖нц╕в. Вони вже жили дуже добре в Радянському

Союз╕, коли ╖хн╕й ╓врейський родич у Сполучених Штатах в╕дкрив кордон до

Об╕цяно╖ Земл╕, ╕ вони отримали можлив╕сть мати ще вищий р╕вень життя.


Крах комун╕зму пог╕ршив становище справжн╕х укра╖нц╕в та рос╕ян, тому

що знищив порядок у ╖хн╕х кра╖нах та дозволив ╓вреям вийти з-п╕д контролю,

вчиняючи грабеж╕ та мародерство, але це не придушило ╖хнього бажання при╖хати

до Сполучених Штат╕в ╕ нав╕ть б╕льше грабувати. Фр╕дман циту╓ Бориса Урова,

колишнього головного сл╕дчого важливих злочин╕в для рос╕йського головного

прокурора. Уров сказав:


"Це дуже добре, що зал╕зна зав╕са опустилась, але це був щит для Заходу. Тепер

ми в╕дкрили ворота, ╕ це ╓ дуже небезпечним для св╕ту. В Америку ╖дуть рос╕йськ╕


239

крим╕нали. Н╕ в кого не стане сили ╖х зупинити. Ви, люди Заходу, ще не зна╓те нашо╖

маф╕╖. Але ви ╖╖ п╕зна╓те! П╕зна╓те!"


Доктор В╕льям П╕рс "╢врейський народ в Америц╕"


[60] http://www.questia.com/PM.qst?a=o&docId=58957385

Publication Information: Book Title: The Cambridge History of Poland: Fromthe Origins to Sobieski (To 1696). Contributors: R. Dyboski - editor, O. Halecki


- editor, J. H. Penson - editor, W. F. Reddaway - editor. Publisher: CambridgeUniversity Press. Place of Publication: Cambridge, England. Publication Year:

1950. Page Number: 502.

╤нформац╕я про публ╕кац╕ю: Назва книжки: "Кембриджська ╕стор╕я

Польщ╕: В╕д початк╕в до Соб╓ск╕ (до 1696р.). Редактори: Р. Дибоск╕, О. Галек╕,

Дж. Х. Пен сон, В. Ф. Реддевей. Видавець: Кембридж Юн╕верс╕т╕ Прес. М╕сце

видання: Кембридж, Англ╕я. Р╕к публ╕кац╕╖: 1950. Номер стор╕нки: 502.


"CHAPTER XXIII (A) THE REIGN OF JOHN CASIMIR: PART I, 1648-54


THE ELECTION


"The death of Ladislas IV took even his nearest family by surprise. His brother

John Casimir was just then in Styria on his way to Italy. He immediately turned back,

and sought to gain the support of the Emperor Ferdinand III for the succession. But his

younger brother Charles Ferdinand, Bishop of Wroclaw (Breslau) and Plock, became his

impassioned rival. The Interrex, the ruling primate, Matthias Lubienski, was old, sickly

and indolent, and the leadership of public affairs remained practically in the hands of the

Chancellor Ossolinski. This was highly favourable for John Casimir, as Ossolinski at once

took his side and tried to hasten the election in order not to let passions arise through a

prolonged agitation. At the beginning of July the Duke of Transylvania, George I Rakoczy,

announced the candidature of his younger son, Sigismundus, reckoning on the support

of the primate, of the Elector of Brandenburg and of the Queen of Sweden. When the

Diet of Convocation met on 16 July 1648, it appeared that Charles Ferdinand numbered

many more adherents than did his brother, while the factors on whose support the Duke

of Transylvania reckoned showed great reserve towards his son. In view of this Rakoczy

turned to dissident spheres in Poland and Lithuania, striving above all to win the favour

of their mighty leader, Prince Janusz Radziwill. At the same time he tried to enter into

relations with the representative of the Greek Orthodox gentry, Adam Kisiel, and with

the Hetman of the Ukrainian Cossacks, Bohdan Khmelnytsky, who had already raised an

insurrection against Ladislas IV. He succeeded in winning the Moldavian voyvode Lupul,

by promising a marriage between Sigismundus and Lupul"s daughter Roxanda. But the

death of George Rakoczy (11 October) considerably weakened this intrigue".


[60] "РОЗД╤Л XXIII (A) ПРАВЛ╤ННЯ ЯНА КАЗИМИРА: ЧАСТИНА ╤,

1648-54 рр.

(а) ВИБОРИ


"Смерть Ладислава IV здивувала нав╕ть його найближчу с╕м"ю. Його брат

Ян Казимир на той час був в Стир╕╖ по дороз╕ до ╤тал╕╖. В╕н негайно повернувся


240240

й почав шукати п╕дтримку ╕мператора Фердинанда ╤╤╤ для успадкування. Але його

молодший брат Чарльз Фердинанд, ╓пископ Вроцлавський та Плоцький, став його

суперником. ╤нтеррекс, правляча верх╕вка, Мат╕ас Люб╓нск╕ був старим, хворобливим

та безд╕яльним, ╕ л╕дерство в громадських справах практично належало Канцлеру

Оссол╕нському. Це було дуже виг╕дно Яну Казимиру, оск╕льки Оссол╕нський

в╕дразу перейшов на його б╕к та намагався пришвидшити вибори, щоб не виникло

зайвого збудження в ход╕ довго╖ аг╕тац╕╖. На початку липня герцог Трансильван╕╖

Джордж (Юр╕й) ╤ Ракоц╕ оголосив кандидатуру свого молодшого сина Сиг╕змунда,

розраховуючи на п╕дтримку правител╕в, Електора Брандебургського та королеви

Швец╕╖. П╕д час конвокац╕╖ 16 липня 1648 р. виявилося, що у Чарльза Фердинанда

нараховувалось набагато б╕льше прихильник╕в, н╕ж у його брата, тод╕ як фактори,

на чию п╕дтримку розраховував герцог Трансильван╕╖, показали велику стриман╕сть

у ставленн╕ до його сина. Беручи це до уваги, Ракоц╕ звернувся до в╕дступницьких

сфер в Польш╕ та Литв╕, передус╕м намагаючись заручитися п╕дтримкою ╖хнього

сильного л╕дера князя Януша Радзив╕ла. Тод╕ ж в╕н намагався вступити у в╕дносини з

представником грецького православного дворянства Адамом Кис╕лем та з гетьманом

укра╖нських козак╕в Богданом Хмельницьким, який вже п╕дняв повстання проти

Ладислава IV. Йому вдалося заручитися п╕дтримкою молдавського во╓води Василя

Лупула, пооб╕цявши одружити сина Сиг╕змунда ╕з дочкою Лупула Роксандрою. Але

смерть Джорджа (Юр╕я) Ракоц╕ (11 жовтня) значно послабила цю ╕нтригу".


[61] ВАСИЛЬ ЛУПУЛ

"Козацький гетьман також спод╕вався переманити суперника Польщ╕ на зах╕д,

Брандебург та нав╕ть у Кромвельську протестантську Англ╕ю, щоб допомогти йому

розставити меж╕ Польсько-Литовського корол╕вства як федерац╕╖ трьох р╕вносильних

держав - Польщ╕, Литви та Укра╖ни, якими мав би правити новий король Джордж

Ракоц╕ ╕з Трансильван╕╖.


Спочатку ключем до ц╕╓╖ гранд╕озно╖ схеми було Данубське княз╕вство Молдав╕╖,

куди Хмельницький ╕з татарами п╕шов походом для того, щоб примусити молдавського

правителя Василя Лупула в╕ддати дочку в жони синов╕ гетьмана Тимошу. Врешт╕

вес╕лля в╕дбулося 1652 року, але лише п╕сля подальшого в╕йськового втручання

козак╕в, яке сколихнуло сус╕дню Валах╕ю ╕ Трансильван╕ю та призвело до в╕йни з

цими двома державами, а також до смерт╕ Тимоша 1653 року".


Джерело: Магоч╕ Пол Роберт. ╤стор╕я Укра╖ни. - Торонто: Юн╕верс╕т╕ Прес,

1996.


241

"ЛЮДИНА ВЕЛИКОГО ДУХУ"


Кревний обов"язок укра╖нсько╖ науки - досл╕дити навдивовиж видатну

дипломатичну д╕яльн╕сть Петра Сагайдачного, бо ж п╕дтвердження високого м╕жнародного

авторитету гетьмана ╓ не т╕льки в Грушевського чи Костомарова. А ще

талант полководця, блискучого державного орган╕затора, рел╕г╕йного д╕яча, мецената

╕ нав╕ть поета. А раптом вдасться ╕дентиф╕кувати незнану дос╕ пох╕дну козацьку

п╕сню його, п╕сню, що в час найважчих випробувань кр╕пила душу людську?


[62] http://www.speakeasy.invisionzone.com/lofiversion/index.php/t8047.html

Sorobey, Ronald B. "Cossack Pirates of the Black Sea", Military History. June

2003.


Cossack Pirates of the Black Sea


"The daring exploits of the pirate Cossacks of the Black Sea protected Ukrainians

from the Turks, helped nation-building efforts and set swashbuckling traditions that still

live in the Ukrainian navy.


There were two reasons for the increasing size and boldness of those forays. First,

hundreds of Cossacks were returning from Polish service during the Muscovite dynastic

war commonly called the "Time of Troubles". With the re-establishment of civil authority

under the new Romanov dynasty, those unemployed Cossacks became a large manpower

reserve that could be utilized in major campaigns against the Turks.


The second reason was the election of Petro Konashevych Sahaidachny as hetman in

1613. Sahaidachny was a dynamic nobleman from the Halychyna region of the western

Ukraine. After studying at the Ostrih Academy, he quickly rose in the ranks and helped

lead successful raids against several Turkish strongholds along the western shore of the

Black Sea, including Varna (1606), Ochakiv (1607), Perekop (1607 and 1608), Kilia

(1609), Ismail (1609) and Akkerman (1609).


Unlike his predecessors, Sahaidachny realized that the Zaporozhian host could be more

than just a large band of mercenaries living on the fringes of the Polish Commonwealth.

They could also be the potential nucleus of a Ukrainian nation. By attacking Ottoman

targets, he hoped to obtain recognition and support from the European states opposing the

Turks in the Balkans and Eastern Europe. By 1618, the Zaporozhians were members of the

Anti-Turkish League. Sahaidachny even moved the official leader"s seat of power to the

old Ukrainian capital of Kyiv, and conducted a foreign policy that was nominally under the

Polish Crown"s authority, but for practical purposes was independent.


The two major campaigns of 1613 took the form of assaults on Kaffa and other Turkish

trading centers in the Crimea. After receiving news of the second raid, Sultan Ahmed I

dispatched a large fleet of galleys to block the mouth of the Dnieper near Ochakiv. Aware

that they would be at great disadvantage in a daytime engagement, the Cossacks kept their

chaiky just below the horizon until nightfall. At dusk, the chaiky under Sahaidachny"s

command advanced from the southwest with their masts lowered, riding only 21A.2

feet above the water, which made the flotilla virtually invisible to the Turks. With half

their crews rowing and the other half forming boarding parties, about 80 to 100 chaiky

surrounded the Turkish galleys around midnight. After a bloody but brief hand-to-hand


242242

battle, the Cossacks subdued the Turkish forces, freed the Ukrainian galley slaves and

seized any plunder or weapons they could find before firing the Turkish galleys.


[62] Соробей Рональд Б. Козаки-п╕рати Чорного моря // Во╓нна ╕стор╕я. -

2003. - Липень.

Козаки-п╕рати Чорного моря


"Козаки-п╕рати Чорного моря захищали укра╖нц╕в в╕д турк╕в, допомагали будувати

нац╕ю та встановили традиц╕╖, що й дос╕ мають м╕сце в укра╖нському флот╕.


Було дв╕ причини зб╕льшення розм╕ру та активност╕ тих наб╕г╕в. По-перше,

сотн╕ козак╕в поверталися ╕з польсько╖ служби протягом Московитсько╖ династично╖

в╕йни, в╕домо╖ п╕д назвою "Часи безлад╕в". ╤з перевстановленням громадсько╖ влади

п╕д новою династ╕╓ю Романова, т╕ ненайман╕ козаки стали великим запасом людсько╖

сили, яка могла бути застосована у важливих походах проти турк╕в.


Другою причиною було обрання гетьманом Петра Сагайдачного (1613 р.).

Сагайдачний був активним аристократом ╕з Галичини, що на заход╕ Укра╖ни. П╕сля

навчання в Острозьк╕й Академ╕╖ в╕н швидко зростав у рангах та допомагав вести

усп╕шн╕ напади на к╕лька турецьких укр╕плень вздовж зах╕дного узбережжя Чорного

моря, зокрема на Варну (1606), Очак╕в (1607), Перекоп (1607 та 1608), Kiл╕ю (1609),

╤зма╖л (1609) та Аккерман (1609).


На в╕дм╕ну в╕д попередник╕в, Сагайдачний усв╕домлював, що запор╕зьке в╕йсько

може бути чимось б╕льшим, н╕ж просто великою групою найманц╕в на окра╖нах

Польш╕. Вони могли також бути потенц╕йним ядром укра╖нсько╖ нац╕╖. Атакуючи

османськ╕ ц╕л╕, в╕н прагнув здобути визнання ╓вропейських держав, як╕ вважалися

ворогами турк╕в на Балканах та у Сх╕дн╕й ╢вроп╕. До 1618 р. запорожц╕ були членами

антитурецького об"╓днання. Сагайдачний нав╕ть перен╕с оф╕ц╕йний осередок влади до

старо╖ укра╖нсько╖ столиц╕ Ки╓ва й в╕в ╕ноземну пол╕тику, що ном╕нально перебувала

п╕д кер╕вництвом Польсько╖ Корони, але для практичних потреб була незалежною.


П╕д час двох основних поход╕в 1613 року козаки нападали на Кафу та ╕нш╕

турецьк╕ торгов╕ центри в Криму. П╕сля пов╕домлення про другий напад Султан

Ахмед ╤ в╕дправив велику флотил╕ю галер, щоб заблокувати гирло Дн╕пра б╕ля

Очакова. Розум╕ючи, що напад вдень не принесе усп╕ху, козаки тримали чайки за

горизонтом до настання ноч╕. У сут╕нках п╕д керуванням Сагайдачного козацьк╕ судна

з опущеними в╕трилами виступили з п╕вденного заходу, пливучи на в╕дстан╕ лише

21A.2 фут╕в над водою, що робило флотил╕ю практично невидимою для турк╕в..."


[63] http://209.85.129.104/search?q=cache:PjWlit3vtCgJ:en.wikipedia.org/wiki/

Khotyn+chotyn+battle+1621&hl=ru&ct=clnk&cd=1&gl=ua&client=firefox-a

"The battle, described by Waclaw Potocki in his most famous work Transakcja wojny

chocimskiej, marked the end of the long period of Moldavian Magnate Wars".


[63] "Ця битва, описана Вацлавом Потоцк╕ в його найв╕дом╕ш╕й прац╕ "Transakcja

wojny chocimskiej", позначила к╕нець довгого пер╕оду В╕йн Молдовських Магнат╕в"

[64] http://www.kismeta.com/diGrasse/chocim_1673.htm,


243

Хотинська битва 1673 року


Нарис про польсько-турецьк╕ в╕дносини в середин╕ XVII стол╕ття


"Збереження в╕дпов╕дних стосунк╕в ╕з Туреччиною було фундаментальною

метою зовн╕шньо╖ пол╕тики Польського Корол╕вства, а п╕зн╕ше - Польсько-Литовського

Корол╕вства. В╕д початку XV стол╕ття Польща вважала Туреччину загалом

дружньою, ╕ плани були спрямован╕ на встановлення Османсько-Польського Союзу

(союз так ╕ не з"явився). Був сп╕льний кордон, ╕нтереси часто зб╕галися, а жвав╕

торгов╕ контакти п╕дтримували хорош╕ стосунки. Пов╕льн╕ зм╕ни почали в╕дбуватися

наприк╕нц╕ XV стол╕ття, коли Туреччина почала контролювати Кримське ханство та

берег Чорного моря (з м╕стами К╕л╕ан та Б╕алогродем).


На Молдав╕ю найб╕льше вплинула втрата цих м╕ст, ╕ таким чином цю кра╖ну

втягнули в польсько-турецьк╕ ╕нтереси, агресивн╕ напади татар╕в (разом ╕з

експанс╕╓ю турк╕в у ╢вропу) спричинили те, що Польща в╕дчула загрозу. Це не

пог╕ршило загалом добросус╕дськ╕ в╕дносини м╕ж обома кра╖нами. Туреччина була

заклопотана зм╕цненням сво╓╖ влади та експанс╕╖ в Аз╕ю та ╢вропу, ╕ мала й без

того багато ворог╕в. Сво╓ю чергою Польща не була причетна до "свято╖ в╕йни"

проти турк╕в. Оч╕кувалося, що будь-який такий тягар нестимуть поляки, а ╕нш╕

╓вропейськ╕ кра╖ни схилятимуться до того, щоб запропонувати лише пасивну

п╕дтримку. Багато переваг в╕д тако╖ в╕йни мало б бути для Габсбург╕в, як╕ були

прямо зад╕ян╕ у суперництв╕ з турками через Угорщину. Останн╕ Ягайли також

змогли п╕дтримати дружн╕ стосунки. Дружн╕ договори (1533 р., 1553 р.) узгодили

те, що вони будуть друзями ╖хн╕х друз╕в та ворогами ╖хн╕х ворог╕в. Тепер часи

не зб╕галися з под╕ями. Отож, ╓вропейц╕ й дос╕ ставили ╕нтереси сво╓╖ нац╕╖ над

рел╕г╕йним фанатизмом.


Пер╕од м╕ж Любл╕нською Ун╕╓ю та початком правл╕ння обраних корол╕в

прин╕с фундаментальн╕ зм╕ни. Нав╕ть Стефан Батор╕й, бажаючи зв╕льнити р╕дну

Угоршину в╕д правл╕ння турк╕в, був достатньо обережним ╕ створив великий союз

╓вропейських наддержав та наполягав на ╖хн╕й прям╕й участ╕ в будь-як╕й в╕йн╕

проти Османсько╖ ╕мпер╕╖.


Його наступник Сиг╕змунд ╤╤╤ Васа керував корол╕вством у XV╤╤ стол╕тт╕,

намагаючись зберегти в╕дносини з╕ сво╖м сильним сус╕дом. На початку стол╕ття

в╕н протистояв нам╕ру М╕хала Вал╓чна, який хот╕в з╕брати З╕дм╕оргрод, Валах╕ю

та Молдав╕ю в одну державу. Польща подбала про те, щоб зберегти вплив на цих

землях. Туреччина до цього ставилася з повагою, тому не пропонувала нових д╕й

проти цих земель.


Однак надал╕ в╕дносини пог╕ршилися. ╤з про-габсбурською пол╕тикою

Сиг╕змунда ╤╤╤ з одного боку та з в╕дбиванням напад╕в татар╕в на польськ╕ земл╕

з ╕ншого, а також ╕з козаками, як╕, нападаючи на турецьк╕ земл╕, спричинили

пог╕ршення в╕дносин. Врешт╕ це призвело до (перед оч╕куваним вторгненням

турк╕в) до попереджувальних поход╕в молдаванина Золк╓вск╕ (пох╕д зак╕нчився

поразкою б╕ля Цецори) ╕ наступного 1621 року ╕з вторгненням турк╕в на територ╕ю

Польщ╕. Битва 1621 року п╕д Хотином була, напевне, найб╕льшою битвою, яка

коли-небудь в╕дбувалася в ╢вроп╕. У н╕й взяло участь приблизно 170 000 солдат╕в

(разом з╕ слугами в табор╕). Приблизно 55-тисячна сильна польсько-козацька

арм╕я майже п╕втора м╕сяця захищала оточений таб╕р. П╕сля цього османськ╕

арм╕╖ ув╕йшли та затвердили угоди, за якими збер╕гався "status quo", що вже

╕снував. Найб╕льш абсурдна в╕йна (загалом спрямована на те, щоб задовольнити


244244

амб╕ц╕╖ малол╕тнього султана Османа ╤╤) була начебто "п"янким напо╓м" для дос╕

хороших польсько-турецьких в╕дносин. Внасл╕док цього в╕дносини м╕ж тими

кра╖нами пог╕ршилися. Випробовування Туреччиною ситуац╕╖ п╕сля ╕ до смерт╕

Сиг╕змунда ╤╤╤ було особистою ╕н╕ц╕ативою деяких турецьких чиновник╕в (завдяки

в╕йськов╕й готовност╕ корол╕вства, в╕дкритого "для к╕стки"), а плани погодження

Владислава VI та Турецько╖ ╕мпер╕╖, як╕ складалися протягом 40 рок╕в, ╕ як╕ поляки

зустр╕ли ╕з нестримною силою ╕ билися з ворогами доти, доки т╕ не згор╕ли, як на

сковор╕дц╕".


Подгородецьк╕ Лежек. Хотинська битва 1673 року // В╕дом╕ битви поляк╕в.


- Мада, 1997.

[65] http://www.speakeasy.invisionzone.com/lofiversion/index.php/t8047.html

"In 1621 the Zaporozhian Cossacks applied their martial skills to a strictly

land campaign. In April of that year, 16-year-old Sultan Osman II led a large army,

conservatively estimated as numbering 100,000 troops with 300 cannons, four elephants

as well as horses and camels, into southwestern Ukraine. His objective was to march

through Moldavia and destroy Poland. The Polish king, Zygmunt III Wasa, was only able

to send a 40,000-man army under the aging Lithuanian hetman Jan Karol Chodkiewicz,

and by the time he reached the fortified town of Khotyn (or Chocim) on the right bank

of the Dniester, about 5,000 of his troops had deserted. To bolster their forces at that

critical time, the Poles asked for Sahaidachny"s help, promising the Cossacks broader

representation in the Polish legislature, or Sejm, broader rights and protection of their

Orthodox religion. Sahaidachny agreed, and in the late summer of 1621 he led a small

detachment toward Khotyn from the north, while the main force approached from

the east. Along the way, Sahaidachny"s column was ambushed and he was among the

casualties, dying of his wounds at Kyiv on April 10, 1622. The leader of the eastern

Cossack host, Yakiv Borodavko, was ousted in a Cossack revolt and put to death on

September 12, 1621. The Turks seized this opportunity to negotiate a separate peace

with the Cossacks, but it failed-on September 20, 40,000 Cossacks arrived to assist the

Poles besieged at Khotyn.


By then, the Poles had barely been holding their own, thanks to well-prepared

trenches and a series of spoiling forays by their infantry and 8,000 husaria, or heavily

armored shock cavalry. During one determined assault, the Turks managed to break

through the Polish defenses, only to be driven from the fortress by a counterattack by

Chodkeiwicz at the head of three regiments of husaria and one of light cavalry. In that

critical fight, the aged, ailing Chodkiewicz had to transfer command to his lieutenant,

Stanislaw Lubomirski. He died soon after, on September 24.


At that point, the Turks were as exhausted as the defenders, while the Cossacks

were relatively fresh and full of fight. During one of their reprisal raids they penetrated

the Turkish camp, seizing several artillery pieces and other supplies before retiring

and settling in on the left flank of the Polish defenses. The Turks launched their final

major attack on September 28, and by October 3 Osman II was admitting that his

campaign was a failure, having lost 30,000 troops in combat as well as from disease,

starvation and desertions. On October 9, he signed a peace agreement with the Poles

and withdrew. After returning to Istanbul, Osman II initiated reforms in the Turkish


245

army that would have included the dissolution of the janissary corps. The janissaries

moved first, however, overthrowing the young reformer on May 19, 1622, strangling

him in his own dungeon the next day and establishing his uncle, the more traditionalist

Mustapha I, as sultan.


Zygmunt did not keep all his promises to the Cossacks. Although 6,000 more of

them were registered for representation in the Sejm in 1625, the Poles failed to pay their

military expenses and the Treaty of Khotyn"s terms prohibited the Cossacks from raiding

the Crimean Khanate and the Black Sea coast. In spite of that, following Sahaidachny"s

death his successors, Olifer Holub and Michael Doroshenko, led further naval campaigns

until the end of 1624".


Cossack Pirates of the Black Sea By Ronald B. Sorobey


[65] "1621 року Запор╕зьк╕ козаки застосували власн╕ мореплавськ╕ зд╕бност╕

в суто наземних походах. У кв╕тн╕ того року 16-р╕чний султан Осман ╤╤ в╕в на

п╕вденнозах╕дну Укра╖ну велику арм╕ю, яка за консервативними п╕драхунками

нал╕чувала 100 000 в╕йська ╕з 300 гарматами, чотирма слонами, а також к╕ньми

та верблюдами. Його метою було пройти через Молдову та знищити Польщу.

Польський король Зигмунд ╤╤╤ Васа м╕г послати лише сорокатисячну арм╕ю п╕д

керуванням л╕тнього литовського гетьмана Яна Карола Ходкевича, ╕ до того часу,

як в╕н д╕йшов до укр╕пленого м╕ста Хотина на правому берез╕ Дн╕стра, вт╕кло 5

000 його в╕йська. Щоб зм╕цнити в╕йсько в той критичний час, поляки попросили

допомоги у Сагайдачного. Об╕цяючи козакам розширити ╖хн╓ представництво

у законодавчому орган╕ Польщ╕, або в Сейм╕, б╕льше прав та захист ╖хньо╖

православно╖ рел╕г╕╖. Сагайдачний погодився та наприк╕нц╕ л╕та 1621 року прив╕в

╕з п╕вноч╕ до Хотина невеличкий в╕йськовий заг╕н, якраз тод╕, коли основне в╕йсько

наближалося з╕ сходу.

Дорогою в╕йську Сагайдачного влаштували зас╕дку, його поранили, ╕ гетьман

помер в╕д ран у Ки╓в╕ 10 кв╕тня 1622 року. Кер╕вника сх╕дного козацького в╕йська

п╕д час козацького повстання вигнали ╕ вбили 12 вересня 1621 року. Турки шукали

можлив╕сть домовитися про мир ╕з козаками, але не змогли - 20 вересня 40 000

козацького в╕йська прибуло до Хотина, щоб допомогти оточеним полякам.


Доти поляки ледве трималися завдяки добре п╕дготовленим ровам та

граб╕жницьким наб╕гам п╕хоти та восьмитисячно╖ гусар╕╖ - о добре озбро╓но╖

ударно╖ кавалер╕╖. Протягом одн╕╓╖ атаки турки змогли пробитися через оборону

поляк╕в, однак пот╕м ╕х вигнала з фортец╕ контратака Ходкевича, який головував

над трьома полками гусар╕╖ та одним полком легко╖ кавалер╕╖. У т╕й критичн╕й битв╕

хворий Ходкевич був змушений передати командування лейтенанту Стан╕славу

Любомирск╕. Невдовз╕, 24 вересня, гетьман помер.


Тод╕ турки, захищаючись, були виснажен╕, а козаки були в╕дносно св╕жими та

готовими до битви. П╕д час одного ╕з наб╕г╕в вони проникли всередину турецького

табору й забрали дещо з артилер╕╖ та ╕ншого оснащення, перед тим як в╕д╕йти та

ос╕сти на л╕вому фланз╕ польського захисту. Турки розпочали останню, головну

атаку 28 вересня ╕ вже до 3 жовтня Осман ╤╤ визнав, що його пох╕д був помилкою,

внасл╕док яко╖ було втрачено 30 000 в╕йська як у битв╕, так ╕ через хворобу, голод

та дезертирство. 9 жовтня в╕н п╕дписав мирну угоду з поляками та в╕д╕йшов. П╕сля

повернення до Стамбула Осман ╤╤ розпочав реформи в турецьк╕й арм╕╖, як╕ мали

влючити розпуск в╕йськ яничар. Однак яничари 19 травня 1622 року скинули


246246

молодого реформатора, посадили його у власну в"язницю й призначили султаном

його дядька, б╕льшого традиц╕онал╕ста Мустафу ╤.


Зигмунд не дотримався вс╕х об╕цянок, що ╖х дав козакам. Хоча ще 6 000 козак╕в

було заре╓стровано для представництва в Сейм╕ 1625 року, поляки не оплатили

в╕йськов╕ витрати, а угода, що базувалася на умовах, укладених в Хотин╕, не дозволяла

козакам нападати на Кримське ханство та берег Чорного моря. Незважаючи на це,

п╕сля смерт╕ Сагайдачного його наступники Ол╕вер Голуб та Михайло Дорошенко

керували подальшими навалами до к╕нця 1624 року".


Соробей Роналд Б.,"Козаки-п╕рати Чорного моря"


[66] http://www.ukrweekly.com/Arhive/1999/189914.shtml

Turning the pages back...


May 3, 1653


"From the age of 17, Kysil served in the Polish Commonwealth"s military. He

fought in battles against the Tatars and Turks, as well as a number against Muscovy and

Sweden. He carried particular distinction at the Battle of Khotyn (1621). He witnessed

powerful Zaporozhian Kozak armies, led by Hetman Petro Konashevych- Sahaidachny,

fight against Moscow and the Ottomans. Rising quickly through the ranks of the army

and into the commonwealth"s diplomatic service, Kysil earned a reputation as a skillful

negotiator. In 1629 he was sent by King Zygmunt III to the Kyiv Church Synod called to

reconcile the Orthodox and Uniate Churches that nonetheless ended in failure".


Source: "Kysil, Adam," Encyclopedia of Ukraine, Vol. 2 (Toronto: University of

Toronto Press, 1988); Frank Sysyn, "Between Poland and the Ukraine, 1600-1653"

(Cambridge, Mass.: Harvard University Press, 1985).


Copyright ╘ The Ukrainian Weekly, May 2, 1999, No. 18, Vol. LXVII


[66] Гортаючи стор╕нки назад...

3 травня 1653 року

"╤з 17 рок╕в Кис╕ль служив у в╕йську Польського корол╕вства. В╕н брав участь у

битвах проти татар та турк╕в, а також в деяких битвах проти москов╕т╕в та швед╕в.

В╕н особливо в╕дзначився у битв╕ п╕д Хотином (1621 р.), був св╕дком того, як сильн╕

козацьк╕ в╕йська п╕д кер╕вництвом гетьмана Петра Конашевича-Сагайдачного билися

проти московит╕в та осман╕в".


Джерело: Кис╕ль Адам // Укра╖нська Енциклопед╕я. - Том 2. - Торонто: Юн╕верс╕т╕

Прес, 1988.


Сисин Френк. М╕ж Польщею та Укра╖ною, 1600-1653 рр. - Кембридж, Масс.:

Гарвард: Юн╕верс╕т╕ Прес, 1985.


Авторське право ╘ Укра╖нський тижневик, 2 травня, 1999, No. 18, том. LXVII.


[67] http://findarticles.com/p/articles/mi_qa3686/is_200012/ai_n8911475/pg_3

"The Cossacks also engineered the restoration of an Orthodox hierarchy in 1620 (pp.

332-41). The king ordered the bishops arrested, but the Cossacks were able to prevent this

by delivering the state from near-certain death at the hands of the Turks. A large Turkish

invasion threatened to overwhelm the Commonwealth in 1621, but the Cossacks joined


247

the Polish forces at the last minute and fought valiantly at the Battle of Khotyn, less to save

Poland-Lithuania than to protect their Orthodox bishops".


History of Ukraine Rus", Volume Seven: The Cossack Age to 1625.


Canadian Journal of History, Dec 2000 by John-Paul Himka


[67] "Козаки також домоглися в╕дновлення православно╖ ╕╓рарх╕╖ 1620 року

(с. 332-41). Король наказав арештувати арх╕╓пископ╕в, але козаки змогли завадити

цьому, рятуючи державу в╕д безперечно╖ смерт╕, яку могли запод╕яти турки.

Велике вторгнення турк╕в становило загрозу повалення Корол╕вства 1621 року, але

козаки при╓дналися до польських в╕йськ в останню хвилину ╕ хоробро воювали

п╕д Хотином, не ст╕льки для того, щоб врятувати Польщу, як заради православних

╓пископ╕в".

Г╕мка Джон Пол ╤стор╕я Укра╖ни-Рус╕, том 7, пер╕од козак╕в до 1625 р. //

Канадський iсторичний журнал. - 2000. - Грудень.


[68] http://www.xenophon-mil.org/milhist/modern/cossacks.htm

"Thus, unless the Cossacks could outnumber and surprise their enemy, they were

largely ineffectual in the assault. Even the famed Cossack counterattack at the Battle of

Khotyn in 1621 only succeeded with the achievement of tactical surprise over exhausted

Turkish troops".


By STEVEN STINEMETZ. THE COSSACK MILITARY SYSTEM AS DESCRIBED

BY THE SIEUR DE BEAUPLAN.


[68] "Таким чином, хоча козаки й могли перевищувати к╕льк╕сно та дивувати

ворога, вони були дуже неефективними в нападах. Нав╕ть в╕дома козацька контратака

в битв╕ п╕д Хотином 1621 року мала усп╕х лише тому, що козаки застосували стосовно

виснажених турк╕в тактику неспод╕ванки".

Ст╕немец Ст╕вен, "Козацька в╕йськова система така, якою ╖╖ описав Сер де

Боплан".


[69] http://www.nybooks.com/articles/2686

ARE HETMEN HEROES? By Frank E. Sysyn, Reply by Abraham Brumberg


In response to Not So Free At Last (October 22, 1992)


To the Editors:


"I think in his zeal to debunk, Mr. Brumberg has gone too far. He does not consider

that in the sixteenth to mid-eighteenth centuries much of the Ukrainian territory was a

land in which the harsh conditions of East European serfdom had difficulty taking hold.

Contrary to his assertion, Cossack led revolts and the formation of the Cossack polities

did retard introduction of serfdom, not least because a large part of the population took

on Cossack status. Mr. Brumberg also ignores the ways in which the Cossacks did play

a positive role in the national-religious life of Ukraine. In the early 1620s, Hetman Petro

Konashevych- Sahaidachny founded a chair at the Orthodox Brotherhood School in Lviv

and protected the consecration of a new Orthodox hierarchy by the Patriarch of Jerusalem.

The intermixing of Orthodox religious and Ruthenian-Ukrainian national traditions on

the borderland of Western and Eastern Christianity makes it difficult to divide religious


248248

from national factors, but this should not surprise, since it remains an aspect of Eastern

European life to this day".


Frank E. Sysyn Acting Director Canadian Institute of Ukrainian Studies University

of Alberta Edmonton, Canada


[69] Сисин Франк Е., "Чи ╓ гетьмани героями?"

У в╕дпов╕дь на "Нарешт╕ не бачити" (22 жовтня 1992 р.) Абрагама

Брумберга


До видавц╕в:


"Я думаю, що в сво╖х пориваннях викрити Брумберг зайшов надто далеко. В╕н

не бере до уваги того, що починаючи з XV╤ й до середини XV╤╤╤ стол╕ття велика

частина територ╕╖ Укра╖ни була землею, де жорстк╕ умови сх╕дно╓вропейського

кр╕пацтва приживалися важко. На противагу його твердженню, козаки вели

повстання, а формування козацьких загон╕в таки спов╕льнювало поширення

кр╕пацтва не найменшою м╕рою тому, що велика частина населення прийняла

статус козацтва. М╕стер Брумберг також ╕гнору╓ те, яким чином козаки в╕д╕гравали

позитивну роль в нац╕онально-рел╕г╕йному житт╕ Укра╖ни. У 1620-х роках гетьман

Петро Конашевич-Сагайдачний створив кафедру в Православн╕й Братськ╕й школ╕

у Львов╕ та захищав освячення ново╖ православно╖ ╕╓рарх╕╖ ╢русалимським

патр╕архом. Зм╕шування православних рел╕г╕йних та русько-укра╖нських

нац╕ональних традиц╕й на прикордонн╕й земл╕ сх╕дного та зах╕дного християнства

ускладню╓ под╕л на рел╕г╕йн╕ та нац╕ональн╕ фактори, але це не ма╓ дивувати, адже

таким ╓ аспект ╓вропейського життя ╕ на сьогодн╕".


Виконувач обов"язк╕в директора:


Канадський ╕нститут укра╖нських досл╕джень


Ун╕верситет Альберти


Едмонтон, Канада


[70] "By then, the Poles had barely been holding their own, thanks to well-prepared

trenches and a series of spoiling forays by their infantry and 8,000 husaria, or heavily

armored shock cavalry. During one determined assault, the Turks managed to break

through the Polish defenses, only to be driven from the fortress by a counterattack by

Chodkeiwicz at the head of three regiments of husaria and one of light cavalry. In that

critical fight, the aged, ailing Chodkiewicz had to transfer command to his lieutenant,

Stanislaw Lubomirski. He died soon after, on September 24".

[70] До того часу Поляки ледве трималися завдяки добре п╕дготовленим ровам

та граб╕жницьким наб╕гам п╕хоти та восьмитисячно╖ гусар╕╖, або добре озбро╓но╖

ударно╖ кавалер╕╖. Протягом одн╕╓╖ спрямовано╖ атаки турки змогли пробитися через

оборону поляк╕в".

[71] http://www.savage-comedy.com/_Petro_Konashevych,

In 1646, John III Sobieski, a monarch of the Polish-Lithuanian Commonwealth,

had said the following about Sahaidachny:


"He was a man of great spirit who sought danger, did not care about his own life,


249

was swift and energetic in battle, cautious, slept little and was sober... was careful at

discussions, and non-talkative in conversations".


[71] 1646 р. Джон ╤╤╤ Соб╓ск╕, монарх Польсько-литовського Об╓днання,

сказав про Сагайдачного таке:

"Це була людина великого духу, в╕н шукав небезпеку, байдуже ставився до

власного життя, був швидким та енерг╕йним у битв╕, обережним, мало спав та був

розсудливим... був обережним у дискус╕ях та негов╕рким в розмовах".


250250

╤ ЗРАДНИКИ, ╤ КАР"╢РИСТИ, ╤ ╢РЕТИКИ...


Новели про ╤. Богуна та розгром Рос╕╖ ╤. Виговським п╕д Конотопом мають сп╕льн╕

посилання на заруб╕жних автор╕в, бо ж одна все-таки епоха. Кинемо ╕рон╕чним

поглядом на бачення Конотопсько╖ битви в "Коротк╕й ╕стор╕╖ Туреччини", звернемо

увагу на те, що Виговський, Немирич та ╕н. виступають винятково як польськ╕

або ж литовськ╕ феодали. А ще вони разом з ╤. Богуном, так само як ╤. Мазепа,

постають на чужих стор╕нках нер╕дко то рос╕йськими, то польськими то ще чи╖мись

зрадниками. Насправд╕ ж польський король достеменно знав ╤.Богуна, причому на

власних в╕д нього поразках, як високоталановитого ╕ авторитетного полководця, то

ж зв╕льняв його з неприступно╖ кам"яниц╕ не з якихось альтру╖стичних м╕ркувань

чи нав╕ть на прохання укра╖нського гетьмана, а в над╕╖ на д╕яльну участь у в╕йн╕ з

Рос╕╓ю. Богун, сво╓ю чергою, воюючи проти московит╕в, п╕дтримував зносини з

укра╖нським людом, бо йому те бол╕ло найперш, за що й суджений як "зрадник" ╕

розстр╕ляний п╕д Новгород-С╕верським.


А про Юр╕я Немирича чого т╕льки не начита╓шся... Один з найосв╕чен╕ших

державних д╕яч╕в тогочасно╖ ╢вропи, за плечима в якого ун╕верситети Лейдена,

Амстердама, Оксфорда, Кембриджа та Парижа, Немирич багато раз╕в обирався

в парламент ╕ був одним з головних автор╕в п╕дписано╖ у Гадяч╕ знаменито╖

угоди. Хтозна, якби ╖╖ дотрималися, то зовс╕м ╕нший дух запанував би на вс╕х

сх╕дно╓вропейських землях у те скаженне середньов╕ччя, сповнене невситимо╖

жадоби, владолюбства та невим╕рних амб╕ц╕й. Юр╕й Немирич з його тернистими

дорогами до Укра╖ни ╕ Божого Храму, в╕риться, ще знайде достойного його р╕вня

роман╕ста. Бо й кар"╓рист Юр╕й Немирич, ╕ погано╖ про нього думки рос╕йська та

польська ╕стор╕ограф╕я, та й взагал╕ в╕н ╓ретик та безбожник. А той "безбожник",

воюючи за справжн╕ укра╖нськ╕ ╕нтереси, отриму╓ в груди с╕мдесят (!) ран ╕ помира╓

з вигуком "╤сусе, спаси мене"...


Зрозум╕ло, тривала бездержавн╕сть Укра╖ни не могла не позначитися на

╕стор╕ограф╕╖ - хто ж чужий м╕г захистити наш╕ ╕мена?


Час поступово все розставля╓ на м╕сця. Вже в епоху дисиденства так╕ постат╕,

як Ю. Немирич, починають бачитися в обох кра╖нах ╕стинними приб╕чниками

укра╖нсько-польсько╖ сп╕впрац╕. Наближення до ╕стини трива╓, сол╕дний

"Польський б╕ограф╕чний словник" в двадцять другому том╕ на стор╕нц╕ 816 поряд

з опов╕ддю про думку опонент╕в говорить про досл╕дник╕в, як╕ розглядають Юр╕я

Немирича як в╕сника сучасних концепц╕й, "як╕ завжди на перше м╕сце ставили

╕нтереси його укра╖нсько╖ батьк╕вщини".


[72] "On April 1 1657, Karl X Gustav joined Rakoczi and the Ukrainian Cossaks

in the village of Cmielow, not far from the the former Arian centre Rаkow. Rakoczi

led an army of 24,000 Transylvanians. Generals Ferenc Ispan, Peter Huszar and Janos

Kemeny headed the divisions. Colonels Anton Zhdanovich and Ivan Fedorovich Bohun

comancolonelded the Ukrainian corps of 6,000 Cossac cavalry".

"At last, on October 6 1657, in Korsun, an agreement between Sweeden and

the Cossac was signed. Of the three Ukrainian comissars who signed this treaty, two


251

commanders, Niemirycz and Bohun, headed the pro-sweedish party and had personal

certificates as evidence of their services to Sweden during the siege of Brest".


Andrej Kotljarchuk, In the shadows of Poland and Russia: The Grand Duchy of

Lithuania and Sweeden in the European crisis of the mid- 17th century, Stockholm,

2006.


[72] "1 кв╕тня 1657 року Карл Густав Х при╓днався до Ракоц╕ та укра╖нських

козак╕в у сел╕ См╓лов, неподал╕к колишнього ар╕йського центру Раков. Ракоц╕

керував арм╕╓ю з 24 000 трансильванц╕в. Генерали Ференк ╤спан, Петер Гужар, та

Янос Кемельни керували див╕з╕ями. Полковники Антон Жданович та ╤ван Федорович

Богун керували укра╖нським в╕йськом, що складалося ╕з 6 000 козацько╖ кавалер╕╖".

"Нарешт╕ 6 жовтня 1657 р. в Корсун╕ було п╕дписано угоду м╕ж шведами

та козаками. Серед трьох укра╖нських ком╕сар╕в, що п╕дписали угоду, були два

командири, Немирич та Богун. Вони очолювали прошведську сторону та мали

особист╕ св╕доцтва як доказ ╖хньо╖ служби Швец╕╖ п╕д час облоги Бреста".


Котлярчук Андр╕й. В т╕нях Польш╕ та Росi╖: Велике Литовське Корол╕вство

та Швец╕я в ╢вропейськ╕й криз╕ середини 17 стол╕ття. - Стокгольм, 2006.


[73] http://www25.uua.org/uuhs/duub/articles/jerzyniemirycz2.html

JERZY NIEMIRYCZ


Polish-Lithuanian Soldiers


Jerzy (George) Niemirycz (1612-1659) was an ambitious Arian nobleman and

statesman in the Polish-Lithuanian Commonwealth. During his later life the Commonwealth,

which included the Ukraine, was nearly destroyed by Cossack revolt and Russian

and Swedish invasion (a disastrous period in Polish history known as "The Deluge").

Niemirycz struggled in vain to protect religious liberties within the Commonwealth and

to prevent the loss of the Ukraine to Russia. He designed a new Polish union that he

hoped might withstand pressure from surrounding states. Because he changed national

allegiances several times to further his goals and, in his last year, changed his religious

faith for political advantage, he has an equivocal reputation in both Polish and Unitarian

history. He is probably the most influential Unitarian in Polish history.


Jerzy was the eldest son of Stefan Niemirycz (d.1630) and Maria Wojnarowska

(d.1632), devout Arian nobles living in the southeast region of Poland (now Ukraine). After

receiving home tutoring he was enrolled at the Arian Academy of Rakуw (Racovia). Such

was his talent for mathematics that one of his tutors, Joachim Stegmann, encouraged him

to pursue it further. As the eldest son of a nobleman, however, his future lay in politics.


After completing his studies at the Rakуw Academy, in 1630 he left with a group

of Arian nobles to be educated in Western Europe. He first studied at the University of

Leiden in the Netherlands. There he met Krzysztof Arciszewski, a fellow Pole employed

as a Dutch commander of the West India Company. Arciszewski had grown up Arian

but had joined the Reformed Church in the Netherlands, reserving the right to his own

opinion on the doctrine of the Trinity. He tried unsuccessfully to persuade Niemirycz and


252252

other Poles to start an Arian colony in Brazil. Niemirycz toured in France, England, Italy

and Switzerland, 1632-33, before returning to Leiden. During his stay abroad he showed

a keen interest in global politics, as evidenced by his Discursus de bello Moscovitico

(Discourse on the Muscovite War), 1632, dedicated to his uncle Roman Hojski. In this he

described the geopolitical situation of the current Polish-Muscovy War, 1632-34, fought

over possession of the Russian city of Smolensk.


On his return to Poland in 1634, Niemirycz fought in the victorious campaigns against

the Russians and, in 1635, against the Swedes, whose military power had been eroded by

the Thirty Years" War. Favorable treaties having been signed with Russia and Sweden, the

Polish-Lithuanian Commonwealth entered a short period of peace and prosperity.


With a political career in mind, Niemirycz started to look for a wife. He considered

marriage to a Roman Catholic, but in 1635/36, to the delight of Polish Brethren officials,

he married the Calvinist Elzbieta Slupecka, who gave him valuable family connections to

Protestant magnate families such as the Leszczynskis, Firleys and Potockis. In 1636 the

Kijуw nobility elected him a deputy judge to the Polish Supreme Court (Trybunal Koronny)

in Lublin, where he presided over an Arian-Roman Catholic theological disputation

between Krzysztof Lubieniecki and the Jesuit Kasper Druzbicki. His performance as judge

must have pleased the nobility, for in 1637 they elected him member of parliament from

that region, a post to which they returned him for many years.


During the first decade of his political career Niemirycz concentrated on defending

the Polish Brethren from growing Catholic intolerance. In 1638 he tried in vain to stop

Parliamentary proceedings against the Rakуw Academy. When it was ordered closed he

signed a legal protest against the judgment. He was also one of the petitioners of the 1638

Kisielin gathering which wrote to the Calvinist duke Krzysztof II Radziwill, requesting aid

and protection for the Polish Brethren.


Polish-Lithuanian Territory in 1648


Niemirycz maintained the Arian church in Czernichуw founded by his father and

grandmother, where the ministers were Piotr Stoinski (1610-1649) and Jerzy Ciachowski

(1652-1661/62). He also established and supported an Arian church in Uszomir, where he

founded a school and put the Dutch refugee Izaac Volger in charge. In 1643, after acquiring

extensive lands south of Kyiv on the eastern bank of the Dnieper River, he installed Andrzej

Wiszowaty as minister there, that he "might preach the Gospel to Scythians and other

peoples, following Saint Andrew". Niemirycz employed many Unitarians, encouraged

them to settle on his estates, and recommended them to other magnates, including tolerant

Roman Catholics. His wealth allowed him to become a patron of the denomination.

Numerous books and tracts were dedicated to him. He also enjoyed holding theological

disputations among Arians, Catholics, and even the Orthodox.


In the late 1630s and 1640s Niemirycz enhanced his family fortune, which had the effect

of supporting the Polish Brethren. He managed all of the family estates until 1648 when

his brothers received their portions. Jerzy chose Horoszki as his seat. Through acquisitions

and donations his possessions grew to include 14 cities and 50 villages with 7600 serfs. By

1648 he ruled the second largest domain in the Ukraine. The ways in which he acquired

new estates were not always peaceful and legal. For example, in 1640, following the death

of his aunt Aleksandra Hojska, he and his brothers raided and pillaged Hoszcza, at the same

time reintroducing the Arians expelled from that city earlier. In the next years he attacked

the estates of his cousins; in 1650 he was raided in turn by his own brother.


253

Despite being chosen as a member for nearly every parliament held, Niemirycz"s

political fortunes did not prosper. In 1641, when he was chosen chamberlain of Kyiv

(podkomorzy kijowski), his Roman Catholic friend and protector Stanislaw Koniecpolski

said that he might have been nominated to the Senate "if his faith did not stand in the way".

On this occasion, in his Arian pride, Niemirycz went too far. When about to be installed

as chamberlain, he was asked if he was ready to swear by the Trinity. He replied that he

would swear not only by a Holy Three, but also, if needed, by Four. This witticism led to

a lawsuit for blasphemy that dragged on for years before it was quashed in 1645 by his

relative, Andrzej Leszczynski, and the Roman Catholic bishop of Kijуw. This episode did

not endear Niemirycz to the Roman Catholic nobility. In 1646 the Supreme Court ordered

him to close down all the Arian churches in his estates, to expel his fellow Brethren, and to

pay a fine of 10,000 zlotys. Like other Arians, he ignored the ruling.


Niemirycz fled his estates in the Ukraine and attended the Diet in Warsaw. King

Wladyslaw (Ladislas) IV Vasa had died and the nobles met to choose a successor. Niemirycz

and his Protestant allies campaigned for the Calvinist Sigismund of Transylvania, whom

they hoped would grant religious toleration. Initially refused admittance to the Diet because

he denied the Trinity, Niemirycz was let in after he claimed that he came to talk politics

and not religion. Although not given permission to speak in the drafting of the articles of

confederation, he was nominated to a council to aid the regent. After an ex-Jesuit cardinal

was crowned King Jan II Kazimierz Vasa (John Casimir), Niemirycz began seeking favor

and protection at the Transylvanian court. He took part in warfare against the Cossacks,

but advised moderation and tried to explore settlement with them.


Niemirycz returned to his estates in the Ukraine in 1649, but after the Cossacks

defeated the Polish army at Batik in 1652, he was forced to resettle in Wolyn (Volhynia).

He became disillusioned with the new Polish king, who in 1654 failed to prevent the loss

of the Ukraine to Russia. Thus, in 1655, when the Swedes invaded Poland, Niemirycz

threw himself wholeheartedly into the Swedish camp. He led the delegation that petitioned

Swedish king Charles X to restore civic and religious liberties to Polish Protestants,

including the Polish Brethren. While the king expressed sympathy, he declined to officially

endorse toleration for fear of offending the majority Catholic population. This did not

dampen Niemirycz"s pro-Swedish enthusiasm. He served in the Swedish army and wrote

letters to dignitaries urging them to submit to the Swedish King. These letters, widely

circulated in Poland, not only harmed Niemirycz"s reputation, but also incited resentment

and retaliation against the Polish Brethren. Catholic resistance to the Swedes made an

especial target of Arian nobles and congregations, whose populations were decimated and

scattered. The embattled King Jan II Kazimierz, rallying popular support, vowed to banish

the Arians from the Commonwealth. In 1657 Niemirycz, hoping to restore his fortunes and

perhaps those of the Brethren, negotiated a treaty to partition Poland among the Cossacks

under Chmielnicki, Sweden, and Transylvania. This was regarded as plain treason.


When the Swedish invasion receded, Niemirycz returned to his estates in the Ukraine,

which had been restored to him by Khmelnytsky, and sided there with a Cossack faction

opposed to Moscow. He worked tirelessly to design and promote the Union of Hadziacz,

1658. Under the terms of this treaty, the Commonwealth of Poland and Lithuania was to

be joined by a third entity, the proposed Duchy of Ruthenia (Ukraine and Volhynia). They

would have in common a king, a parliament, and a foreign policy. The Duchy would retain

its own treasury, courts, and system of education. Its lay senators and Orthodox clergy

would sit in the Polish Senate. The Uniate Church (which put Orthodox believers under


254254

the Roman Catholic hierarchy) would be dissolved. In the new duchy, freedom of religion

was explicitly granted only to the Orthodox and Catholics.


Since Niemirycz intended to be the grand chancellor of the new duchy and the

position of the Arian community in the Commonwealth was no longer tenable, he

officially converted to Orthodoxy that year. In a tract (Skrypt), Exhortation to all

Dissidents from the Romish Religion to Take Refuge in the Bosom of the Greek Church,

he entreated the Polish Brethren and other Protestants to convert to Orthodoxy. This,

he claimed, was the truly apostolic church, whose dogmas are based on the Scripture.

He rejected the idea that faith can be based on reason alone, pointing out the internal

discords among Polish Arians. He stressed the advantages of belonging to a larger

church body. Although no copy of Skrypt survives, its content is preserved in the Latin

Responsio ad scriptum (Answer to the Skrypt) of Samuel Przypkowski. Niemirycz"s

conversion shocked the Polish Brethren. None of them followed his lead; most were

utterly appalled by it. The conversion was treated with universal skepticism: the

papal nuncio said sardonically that for a cardinal"s hat Niemirycz would have become

a Catholic. Since he did not close the Arian churches on his estates, the Russians

considered Niemirycz a secret Unitarian.


In 1659 Niemirycz made a famous speech before the Polish Diet in support of the

Hadziacz Union, which the Diet reluctantly ratified. With the prospect of a new and

glorious career ahead of him, he returned to his Ukrainian estates, where he tried to

crush the Cossacks allied with Moscow. After an initial military success, he was defeated

and killed while trying to flee. Reportedly he received over 70 stab wounds in the chest

and, just before dying, cried out "Lord Jesus, save me now!" His death exposed a nearly

universal hatred of him. At the news Orthodox, Catholics, and Arians all expressed joy.

Katarzyna Lubieniecka, mother of the theologian Stanislaw, who might have known

Niemirycz personally, wrote, not without some satisfaction, "The Lord has made quick

justice through a peasant"s hand... It did not help him, though be became Ruthenian".

The provisions of the Hadziacz Union, of which he was the principal architect, were

never implemented, and Ukraine was eventually divided by Poland and Russia.


Niemirycz"s negative reputation remained unchanged for three centuries. When the

Soviet Union subjugated Poland and Ukraine in the second half of the 20th century, he was

rediscovered by Polish and Ukrainian dissidents, who portrayed him as an early proponent

of Polish-Ukrainian cooperation in response to the growing threat of Russia. To this day,

however, he remains a controversial figure. Perhaps because of his apostasy, his Arian

religious affiliation and protection of the Polish Brethren have been largely forgotten.


Jerzy Niemirycz and his wife, Lady Elzbieta Slupecka (d.1660), had three children.

Their son Thomas, while studying in Kisielin, broke his neck and died young. Their

daughter Barbara married an Arian nobleman and patron of the Czarkуw church, Hieronim

Gratus Moskorzowski (c.1627-c.1660). After his death, she remarried Marcjan Czaplic,

who in 1661 converted to Roman Catholicism in order to stay in Poland. It is not clear

if Barbara also converted. The second son, Teodor (1648-c.1700), after the death of his

parents, was brought up by his uncle as a Unitarian, and left Poland with him in 1664.

In 1668 he returned to Poland, and managed what was left of his devastated estates.

He was a favorite both of Jan II Kazimierz Vasa and the next king, Michal Korybut

Wisniowiecki. Like his father, Teodor was elected a member of parliament many times

but did not rise to high office. Upon his return to Poland he officially converted to

Orthodoxy. Nevertheless it was rumored that he and his cousin Marianna Niemiryczуwna


255

met to "exercise together in heresy". They were probably the last Arians in Volhynia.

Teodor died leaving two Roman Catholic daughters.


The family documents of the Niemirycz family were destroyed, along with their

house in Warsaw, in 1944.


Article by Kazimierz Bem


All material copyright Unitarian Universalist Historical Society (UUHS) 1999-

2007.


[73] ЮР╤Й НЕМИРИЧ

Юр╕й (Джордж) Немирич (1612-1659) був амб╕тним ар╕анським дво ряни ном

та державним д╕ячем в Польсько-Литовському корол╕вств╕. (Ар╕ани - прихильники

ранньо╖ християнсько╖ теч╕╖, як╕ стверджували, що Христос, Син Божий, нижчий

за Бога Отця; теч╕я практично повн╕стю зникла в середньов╕ччя. - ╤. К.). Протягом

його п╕зн╕шого життя корол╕вство, в яке входила ╕ Укра╖на, було майже знищене

козацьким повстанням ╕ рос╕йськими та шведськими наб╕гами (катастроф╕чний

пер╕од в ╕стор╕╖ Польщ╕, в╕домий п╕д назвою "Потоп"). Немирич марно боровся,

захищаючи рел╕г╕йн╕ свободи в корол╕вств╕ та прагнучи перешкодити загарбанню

Укра╖ни Рос╕╓ю. В╕н створив новий польський союз, який, зг╕дно з його

спод╕ваннями, м╕г би протистояти тиску з боку межуючих держав. Через те, що в╕н

задля досягнення мети к╕лька раз╕в зм╕нював нац╕ональн╕ васальн╕ залежност╕, а в

св╕й останн╕й р╕к пом╕няв в╕ру на пол╕тичну вигоду, в╕н ма╓ сумн╕вну репутац╕ю як

у польськ╕й, так ╕ в рос╕йськ╕й ╕стор╕╖. В╕н ╓, напевне, найвпливов╕шим ун╕тарином

в ╕стор╕╖ Польщ╕.


Юр╕й був найстаршим сином Стефана Немирича (пом. 1630 р.) та Мар╕╖

Войнаровсько╖ (пом. 1632 р.), набожно╖ ар╕ансько╖ знат╕, яка жила в п╕вденносх╕дному

рег╕он╕ Польщ╕ (тепер Укра╖на). П╕сля отримання осв╕ти на дому в╕н вступив

до Ар╕ансько╖ Академ╕╖ в Раков╕. Мав такий талант до математики, що один з його

викладач╕в, Йоах╕м Стегман, заохотив Юр╕я до подальшого вдасконалення знань з

цього предмету. Однак, будучи найстаршим сином дворянина, в╕н мав майбутн╓,

пов"язане з пол╕тикою.


1630 року, по зак╕нченн╕ навчання в Рак╕вськ╕й Академ╕╖, в╕н по╖хав з групою

ар╕анських дворян здобувати осв╕ту в Зах╕дн╕й ╢вроп╕. Спочатку навчався в

Лейденському ун╕верситет╕ в Н╕дерландах. Там познайомився з Кшиштофом

Арц╕жевськ╕, поляком, якого найняли як данського кер╕вника Зах╕дно-╤нд╕йсько╖

Компан╕╖. Арц╕жевськ╕, який вир╕с ар╕анцем, але п╕зн╕ше при╓днався до

Реформаторсько╖ церкви в Н╕дерландах, в╕дстоював право на власну думку щодо

доктрини Тр╕йц╕. В╕н безусп╕шно намагався переконати Немирича та ╕нших поляк╕в

започаткувати ар╕анську колон╕ю в Бразил╕╖. У 1632-34 рр., перед тим як повернутися

до Лейдена, Немирич об╖здив Франц╕ю, Англ╕ю, ╤тал╕ю та Швейцар╕ю. Протягом

свого перебування за кордоном в╕н проявив неабиякий ╕нтерес до глобально╖

пол╕тики, доказом цього ╓ його "Дискурс про в╕йну московит╕в", написаний 1632 року

та присвячений його дядьков╕ Романов╕ Гойському. У ц╕й робот╕ в╕н описав

геопол╕тичну ситуац╕ю польсько-московсько╖ в╕йни 1632-34 рр., метою яко╖ було

завоювання рос╕йського м╕ста Смоленська.


П╕сля повернення до Польщ╕ 1634 року Немирич брав участь у звитяжних

кампан╕ях проти рос╕ян та 1635 року - проти швед╕в, в╕йськова влада яких була


256256

послаблена Тридцятир╕чною в╕йною. ╤з Рос╕╓ю та Швец╕╓ю були укладен╕ виг╕дн╕

договори, Польсько-Литовське корол╕вство ув╕йшло в короткий пер╕од миру та

процв╕тання.


З пол╕тичною кар"╓рою на думц╕ Немирич почав шукати дружину. В╕н думав

про одруження з римо-католичкою, але в 1635-36 роках, на рад╕сть службовц╕в

Польського братства, в╕н одружився з кальв╕н╕сткою Ельжбетою Слупецькою, яка

дала йому ц╕нн╕ с╕мейн╕ зв"язки з с╕м"ями протестантських магнат╕в Лежинських,

Ф╕рле╖в та Потоцьких. 1636 року ки╖вська знать обрала його на посаду пом╕чника

судд╕ польського Верховного Суду (Trybunal Koronny) в Любл╕н╕, де Немирич

головував над ар╕ансько-римо-католицьким теолог╕чним диспутом м╕ж Кшиштофом

Люб╕н╓цьким та ╓зу╖том Каспером Дружбицьким. Напевне, знат╕ сподобалося те, як

в╕н викону╓ обовязки судд╕, адже 1637 року вони обрали його членом парламенту з

того рег╕ону, на посаду, до яко╖ вони його повертали протягом багатьох рок╕в.


Протягом першого десятил╕ття пол╕тично╖ кар"╓ри Немирич концентрувався на

захист╕ Польського братства в╕д католицько╖ нетерпимост╕, що наростала. 1638 року

в╕н марно намагався зупинити позов парламенту проти Рак╕всько╖ Академ╕╖. Коли

судовий процес було завершено, в╕н п╕дписав легельний протест проти р╕шення.

Немирич також був одним ╕з подавач╕в петиц╕╖ з╕брання К╕с╓л╕на 1638 року, що ╖х

написали кальв╕н╕стському герцогу Кшиштофу ╤╤ Радзив╕лу, просячи про допомогу

та захист для Польського братства.


Немирич п╕дтримував ар╕анську церкву в Черничев╕, яка була заснована його

батьком та бабусею ╕ де священиками були Пйотр Сто╖нський (1610-1649) та ╢жи

Цяховский (1652-1661/62). В╕н також встановив та п╕дтримував ар╕йську церкву

в Ужомир╕, де заснував школу та призначив в╕дпов╕дальним за не╖ данського

б╕женця ╤сака Фольгера. 1643 року, п╕сля того як отримав велик╕ земл╕ на п╕вдень

в╕д Ки╓ва на сх╕дному боц╕ р╕чки Дн╕про, в╕н дав постанову, що священник Анджей

В╕жовати може пропов╕дувати ╢вангел╕╓ ск╕фам та ╕ншим народам, що сл╕дують

за Св. Андр╕╓м". Немирич найняв багато ун╕тар╕анц╕в, заохотив ╖х оселитися на

його пом╕стях та рекомендував ╖х ╕ншим магнатам, включаючи толерантних римокатолик╕в.

Багатство дозволило йому бути кер╕вником класу. Йому були присвячен╕

численн╕ книги та трактати. Йому також подобалося вести теолог╕чн╕ диспути м╕ж

ар╕анцями, католиками та нав╕ть православними.


В п╕зн╕х 1630-40 рр. Немирич зб╕льшив багатство власно╖ с╕м"╖, що мала вплив

на Польське братство ╕ п╕дтримувала його. В╕н керував ус╕ма с╕мейними пом╕стями

до 1648 року, коли його брати отримали сво╖ частки. За основну садибу Юр╕й обрав

Горожк╕. Шляхом придбань та подарунк╕в його власн╕сть зросла до 14 м╕ст та 50 с╕л

╕з 7600 кр╕пак╕в. До 1648 року в╕н керував другим найб╕льшим ма╓тком в Укра╖н╕.

Шлях, яким в╕н отримував волод╕ння, не завжди був мирним та законним. Прим╕ром,

1640 року, п╕сля смерт╕ т╕тки Александри Гойсько╖, в╕н та його брати напали та

пограбували Гощу, одночасно впустивши туди ар╕анц╕в, яких ран╕ше вигнали з цього

м╕ста. Наступн╕ роки в╕н атакував волод╕ння сво╖х двоюр╕дних брат╕в; 1650 року на

нього, сво╓ю чергою, напав власний брат.


Незважаючи на те, що Немирича обирали членом майже кожно╖ сес╕╖ парламенту,

його пол╕тичн╕ справи не процв╕тали. 1641 року, коли його обрали ки╖вським

скарбником (podkomorzy kijowski), римо-католицький друг та протектор Немирича

Стан╕слав Кон╓цпольский сказав, що в╕н м╕г би бути висунутий кандидатом до

Сенату, "якби на шляху не стояла його в╕ра". В цьому випадку Немирич зайшов надто


257

далеко у сво╖й ар╕анськ╕й гордин╕. Коли перед тим як прийняти на посаду скарбника,

його запитали, чи готовий в╕н поклястися Тр╕йцею, в╕н в╕дпов╕в, що поклявся б не

лише Святою Тр╕йцею, а також, якщо треба, Четв╕ркою. Цей жарт призв╕в до судово╖

справи за богохульство, яка тривала роками, поки 1645-го року не була скасована його

родичем Андже╓м Лежинським та римо-католицьким ╓пископом ╕з Ки╓ва. Цей еп╕зод

не зб╕льшив римо-католицьк╕й знат╕ любов╕ до Немирича. 1646 року Верховний Суд

наказав йому закрити ар╕анськ╕ церкви у вс╕х сво╖х волод╕ннях, вигнати Братство та

заплатити штраф 10 000 злотих. Як ╕ ╕нш╕ ар╕анц╕, в╕н про╕гнорував судове р╕шення.


1648 року вибух козацького повстання п╕д проводом Богдана Хмельницького

позначив початок к╕нця Польсько-Литовського Корол╕вства. Козаки, багато з

яких походило з людей, як╕ вт╕кали в╕д кр╕пацтва, п╕дтримали бунт укра╖нських

кр╕пак╕в проти ╖хн╕х культивованих Польщею феодальних пан╕в. Це повстання було

катастроф╕чним для населення Укра╖ни загалом, але особливо катастроф╕чним воно

було для ╓вре╖в та ар╕анц╕в, яких сприймали як тих, що мають зв"язок ╕з знатними

гнобителями.


Немирич покинув сво╖ волод╕ння в Укра╖н╕ та в╕дв╕дав Да╓т у Варшав╕. Король

Владислав (Лад╕слав) IV Васа помер ╕ знать з╕бралася, щоб обрати насл╕дника

престолу. Немирич та його союзники-протестанти орган╕зували кампан╕ю на

п╕дтримку кальв╕н╕ста Сиг╕змунда Трансильванського, в╕д якого спод╕валися

рел╕г╕йно╖ терпимост╕. Спочатку Немиричу не дозволили вв╕йти до Да╓та, тому що

в╕н в╕др╕кся в╕д Тр╕йц╕, але врешт╕ впустили п╕сля того, як в╕н сказав, що прийшов

розмовляти з приводу пол╕тики, а не рел╕г╕╖. Хоча йому не дали дозволу говорити

у з╕ставленн╕ статтей конфедерац╕╖, його обрали до ради допомоги регенту. П╕сля

того як колишн╕й кардинал був обраний королем Яном ╤╤ Казимиром Васа, Немирич

почав шукати п╕дтримки та захисту в Трансильванському суд╕. В╕н взяв участь у

боротьб╕ проти козак╕в, але радив пом╕рн╕сть та намагався знайти з ними згоду.


Немирич повернувся до сво╖х ма╓тк╕в в Укра╖н╕ 1649 року, але п╕сля того як

1654 року козаки розгромили польську арм╕ю п╕д Батогом, був змушений пере╖хати

на Волинь. В╕н розчарувався в новому польському королев╕, який 1654 року не зм╕г

запоб╕гти втрат╕ Укра╖ни на користь Рос╕╖. Таким чином, 1654-го року, коли шведи

захопили Польщу, Немирич сердечно кинувся у шведський таб╕р. В╕н керував

делегац╕╓ю, яка просила шведського короля Карла Х в╕дновити громадянськ╕ та

рел╕г╕йн╕ свободи польських протестант╕в, включаючи Польське братство. Король

в╕дкинув оф╕ц╕йне п╕дтвердження, тому що боявся образити б╕льш╕сть католицького

населення. Це не послабило про-шведського ентуз╕азму Немирича. В╕н служив у

шведськ╕й арм╕╖ та писав листи до високопосадовц╕в, переконуючи ╖х п╕дкоритися

шведському королев╕. Ц╕ листи, широко повсюджен╕ у Польщ╕, не лише зашкодили

репутац╕╖ Немирича, а також спровокували обурення та в╕дплату, спрямовану

на Польське братсво. Католицьке протистояння шведам стало особливою ц╕ллю

ар╕ансько╖ знат╕ та конгрегац╕й, населення яких було понищене та розкидане.

Зм╕цнений Ян Казимир, спираючись на народну п╕дтримку, поклявся вигнати

ар╕анц╕в ╕з корол╕вства. 1657 року Немирич, спод╕ваючись в╕дновити власне багатство

та статки братства, в╕в переговори щодо укладання угоди, зг╕дно з якою Польща

мала б бути под╕лена м╕ж козаками Хмельницького, Швец╕╓ю та Трансильван╕╓ю. Це

розглядалося як очевидна зрада.


Коли шведи почали в╕дступати, Немирич повернувся до сво╖х волод╕нь в Укра╖н╕,

як╕ йому повернув Хмельницький, та залишався там на боц╕ козак╕в, як╕ протистояли


258258

Москв╕. В╕н невтомно працював над плануванням та сприянням укладанню Гадяцько╖

угоди 1658 року. За умовами ц╕╓╖ угоди, Польське корол╕вство та Литва мали б бути

при╓днан╕ до третього об"╓кта, названого Рутенським герцогством (Укра╖на та

Волинь). Вони мали б сп╕льного короля, парламент та сп╕льну ╕ноземну пол╕тику.

Герцогство б утримувало власну скарбницю, суди та систему осв╕ти. Його св╕тськ╕

сенатори та православне духовенство зас╕дало б у Польському Сенат╕. Ун╕атська

церква (яка п╕дпорядковувала православних в╕руючих римо-католицьк╕й ╕╓ррх╕╖)

мала б бути розпущена. В новому герцогств╕ свободу рел╕г╕╖ в╕дкрито надавали лише

православним та католикам.


Оск╕льки Немирич мав нам╕р бути великим канцлером нового герцогства,

а позиц╕я ар╕ансько╖ общини вже б╕льше не була сильною, того року в╕н оф╕ц╕йно

перейшов у християнство. У трактат╕ "Заклик до вс╕х дисидент╕в ╕з римо-католицько╖

рел╕г╕╖ знайти притулок у Грецьк╕й церкв╕" в╕н вмовляв Польське братство та ╕нших

протестант╕в перейти в православ"я. Це, як в╕н стверджував, була по-справжньому

апостольська церква, догмати яко╖ базуються на Святому Письм╕. В╕н в╕дкидав ту

╕дею, що в╕ра може базуватися лише на причин╕, вказуючи на внутр╕шн╕ дискурси м╕ж

польськими ар╕анцями. В╕н наголошував на перевагах приналежност╕ до б╕льшого

церковного органу. Хоча не збереглося жодно╖ коп╕╖ цього трактату, його зм╕ст збер╕гся

в латинськ╕й Responsio ad scriptum (В╕дгук на трактат) Самюеля Пржипковського.

Перех╕д Немирича в християнство шокував Польське братство. Н╕хто з них не п╕шов

сл╕дом; б╕льш╕сть була абсолютно нажахана таким вчинком. До переходу ставилися

╕з ун╕версальним скептицизмом: папський нунц╕й сардон╕чно сказав, що Немирич

став би католиком за шапку кардинала. Оск╕льки Немирич не позакривав ар╕йських

церков у сво╖х волод╕ннях, Рос╕я вважала його та╓мним укра╖нцем.


1659 року перед Польським Да╓том Немирич виголосив в╕дому промову на

п╕дтримку Гадяцько╖ ун╕╖, яку Да╓т неохоче п╕дтримав. З перспективою ново╖

та славетно╖ кар"╓ри в майбутньому в╕н повернувся на укра╖нськ╕ волод╕ння та

намагався розбити козак╕в, що були в союз╕ з Москвою. П╕сля початкового о╓╕нного

усп╕ху, його розгромили та вбили, коли той намагався втекти. Кажуть, що в╕н отримав

приблизно 70 поранень в груди, а перед смертю вигукнув: "Господи ╤сусе, спаси

мене!" Така смерть показала дуже велику в багатьох ненависть до нього. Ц╕й новин╕

вс╕ православн╕, католики, ар╕анц╕ зрад╕ли. Катаржина Люб"╓нецька, мати богослова

Стан╕слава, яка могла знати Немирича особисто, не без задоволення написала:

"Рукою селянина Бог швидко вчинив справедлив╕сть... Це йому не допомогло, хоча

╕ став русином". Умови Гадяцько╖ угоди, головним автором яких в╕н був, н╕коли так ╕

не набрали чинност╕, а Укра╖на врешт╕ була под╕лена м╕ж Польщею та Рос╕╓ю.


Негативна репутац╕я Немирича не зм╕нювалася протягом трьох стол╕ть. Коли

Радянський Союз в друг╕й половин╕ ХХ стол╕ття п╕дкорив Польщу та Укра╖ну, його

особист╕сть переглянули польськ╕ та укра╖нськ╕ дисиденти, котр╕ показували його як

раннього приб╕чника польсько-укра╖нсько╖ сп╕впрац╕ у в╕дпов╕дь зростаюч╕й загроз╕

Рос╕╖. Однак ╕ по сьогодн╕шн╕й день в╕н залиша╓ться суперечливою особист╕тю.

Можливо, причиною цьому слугу╓ те, що були забутими його в╕дступництво, його

ар╕анське рел╕г╕йне членство та захист Польського Братства.


Юр╕й Немирич та його дружина Ельжбета Слупецька (пом. 1660), мали трьох

д╕тей. ╥хн╕й син Томас, п╕д час навчання в К╕с╕╓л╕н╕, зламав карк ╕ помер. Його дочка

Барбара одружилася ╕з ар╕йським дворянином та меценатом Чарк╕всько╖ церкви

Г╕╓рон╕мом Гратусом Москоржовским (1627-1660 рр). П╕сля його смерт╕ вона вдруге


259

одружилася ╕з Марц╕яном Чапл╕ч, котрий 1661 року для того, що залишитися в Польщ╕

став римо-католиком. Нев╕домо чи Барбара також перейшла в цю рел╕г╕ю. Другий

син, Теодор (1648-1700), п╕сля смерт╕ батьк╕в був вихований дядьком як ун╕тарин,

та разом з ним залишив Польщу 1664 року. 1668-го в╕н повернувся до Польщ╕ та

керував тим, що залишилося в╕д його спустошених волод╕нь. В╕н був улюбленцем

Яна Казимира Васа та наступного короля М╕хала Корибута Вишневецького. Так як

╕ батько, Теодора багато раз╕в обирали членом парламенту, але це не привело його

до високого посту. Повертаючись в Польщу, в╕н оф╕ц╕йно перейшов у православ"я.

Однак ходили чутки, що в╕н зустр╕чався з╕ сво╓ю двоюр╕дною сестрою Мар"яною

Немирич╕вною для того, щоб "разом практикуватися у ╓рес╕". Можливо, вони були

останн╕ми ар╕анцями на Волин╕. Теодор помер, заливши по соб╕ дв╕ дочки, як╕ були

римо-католичками.


Документи про с╕м"ю Немирича були знищен╕ 1944 року разом ╕з його домом

у Варшав╕.


Стаття Казимира Бема


Авторське право на вс╕ матер╕али належить ╤сторичному Товариств╕

ун╕тарних ун╕версал╕ст╕в (╤ТУУ) 1999-2007


"Хоча деяк╕ досл╕дники вбачають у ньому лише кар"╓риста та багаторазового

зрадника, який керувався виключно власними класовими ╕нтересами, ╕нш╕ показують

Немирича як в╕сника сучасних федерал╕стичних концепц╕й, як╕ завжди на перше

м╕сце ставили ╕нтереси його укра╖нсько╖ батьк╕вщини".


Польський б╕ограф╕чний словник. - Том 22. - Вроцлав, 1997. - С. 816.


[74] BOHDAN KHMELNYTSKY

"In 1648 the outbreak of the Cossack Revolt under Bohdan Khmelnytsky signaledthe beginning of the end for the Polish-Lithuanian Commonwealth. The Cossacks, many

of whom descended from people who had fled from serfdom, led a rebellion of Ukrainianserfs against their Polish-cultured feudal overlords. This uprising was catastrophic for the

population of the Ukraine generally, but especially disastrous for Jews and Arians, who

were viewed as connected with the noble oppressors".


[74] БОГДАН ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ

"В 1648 роц╕ повстання козак╕в п╕д орудою Богдана Хмельницького сигнал╕зувало

про початок к╕нця польсько-литовського гн╕ту. Козаки, багато з яких були кр╕посними

вт╕качами, очолювали боротьбу укра╖нських кр╕посних проти ╖хн╕х польських

власник╕в-феодал╕в. Повстання мало катастроф╕чн╕ насл╕дки для укра╖нського

населення загалом, але особливо згубним воно стало для ╓вре╖в та ар╕ан, яких

зараховували до числа тих, хто був зв"язаний з╕ шляхетськими гнобителями."


[75] http://www.answers.com/topic/george-ii-r-k-czi,

George II Rakoczi


"On ascending the throne (October 1648), his first thought was to realize his father"s

Polish ambitions. With this object in view, he allied himself, in the beginning of 1649, with


260260

the Cossack hetman, Bohdan Khmelnytsky, and the hospodars of Moldavia and Wallachia

(Vasile Lupu and Matei Basarab). It was not, however, until 1657, as the ally of Charles X

Gustav, that he led a force of 40,000 men against the Polish king, John Casimir in the third

part of Second Northern War (1655-1660), also known as The Deluge.


He took Cracow and entered Warsaw with the Swedes, but the moment his allies

withdrew the whole scheme collapsed. In July 1657, his forces were defeted by the Polish

army in the battle at Czarny Ostr.w, and it was only on the most humiliating terms that the

Poles finally allowed him to return to Transylvania".


This article incorporates text from the Encyclopеdia Britannica Eleventh Edition


Editors: Hugh Chisholm in London, Franclin Henry Hooper in New York City


Published: 1910-11.


[75] Юр╕й Ракоц╕

"Коли вступав на трон (жовтень 1648 р.), його першою думкою було розум╕ння

батькових амб╕ц╕й щодо Польш╕. ╤з цим на думц╕ в╕н на початку 1649 року уклав

союз ╕з козацьким гетьманом Богданом Хмельницьким ╕ "господарями" Молдав╕╖

та Валах╕╖ (Василем Лупулом та Мате╓м Басарабом). Однак н╕чого не в╕дбулося

до 1657 року, коли його союзником став Карл Густав, який п╕д час третьо╖ частини

Друго╖ П╕вн╕чно╖ в╕йни (1655-1660 рр.), також в╕домо╖ п╕д назвою "Потоп", в╕в проти

польського короля Яна Казимира сорокатисячне в╕йсько.


З╕ шведами в╕н взяв Крак╕в та вв╕йшов у Варшаву, зазнав краху, коли його

союзники в╕дкинули весь план. У липн╕ 1657 року його в╕йсько було розгромлене

польською арм╕╓ю на територ╕╖ Чорного Острова (Czarny Ostr.w), ╕ лише з найб╕льшим

приниженням поляки дозволили йому повернутися до Трансильван╕╖".


Ця стаття включа╓ текст ╕з 11 видання енциклопед╕╖ "Британ╕ка"


Видавц╕: Х"ю Ч╕шольм в Лондон╕ та Франкл╕н Генр╕ Хупер в Нью-Йорку


Р╕к видання: 1910-11 рр.


[76] http://www.malbork.pl/en/index.php?option=content&task=view&id=166&Itemid=0&limit=1&limitstart=3

Оф╕ц╕йний сайт Мальбурга


"Once again the castle was used as a prison when, during the war with the Cossacksin the mid-17th century, for nearly three years some ... Ivan Bohun had been kept here

before he was finally brought to the Polish court martial and was shot for betrayal toenemies".


[76] "Ще раз замок був використаний як в"язниця п╕д час в╕йни з козаками в

середин╕ ХV╤╤ стол╕ття, протягом приблизно трьох рок╕в тут тримали ... ╤вана

Богуна, перед тим, як його врешт╕ в╕ддали п╕д в╕йськовий суд Польш╕ та розстр╕ляли

за зраду".

[77] http://mek.oszk.hu/02100/02114/html/113.html

Сайт некомерц╕йно╖ Асоц╕ац╕╖ Угорсько╖ електронно╖ б╕бл╕отеки (non-profit

Association for the Hungarian Electronic Library). Кер╕вник в╕дд╕лу ╤штван Молдован

(Istvan Moldovan)


261

Стаття без автора:


"Rakoczi avait eu connaissance, au cours de l"ete de 1648, du soulevement des

cosaques de Pologne. Il percut immediatement en eux un allie potentiel et, peut-etre pour

la premiere fois de sa vie, il prit lui-meme l"initiative de contacter le chef des cosaques.

Le hetman Bogdan Khmelnytsky - invoquant la memoire d"Etienne Bathori qu"il adulait


- lui promit son aide. Mais Georges Ier Rakoczi ne put lire sa belle lettre car il mourut le

11 octobre 1648. Il laissa a ses fils Gyorgy et Zsigmond la tache de realiser ses projets.

L"heritier du trone de Transylvanie fut l"aine de ses fils, Georges II Rakoczi".

[77] "Вл╕тку 1648 року Ракоц╕ д╕знався про повстання польських козак╕в. В╕н

в╕дразу побачив у них потенц╕йних союзник╕в ╕, можливо, вперше у житт╕ сам взяв

╕н╕ц╕ативу сконтактуватися ╕з козацьким гетьманом. Гетьман Богдан Хмельницький

- пам"ятаючи про Стефана Батор╕я, яким на той час захоплювався - пооб╕цяв

допомогти. Але Джордж (Юр╕й) ╤ Ракоц╕ не зм╕г прочитати його листа, тому що

помер 11 жовтня 1648 року. Завдання зд╕йснити цей план в╕н залишив сво╖м синам

Джорджу (Юр╕ю) та Зигмунду. Трон Трансильван╕╖ успадкував старший ╕з його син╕в

Джордж (Юр╕й) ╤╤ Ракоц╕"

[78] http://www.byegm.gov.tr/YAYINLARIMIZ/kitaplar/histoire-turquie/c_18.htm

"Durant le Grand-Vizirat de Koprulu Mehmed Pacha, le Khan de Crimee, Mehmed

Giray infligea, a la bataille de Konotop (12 juillet 1659), une terrible defaite a l"armeerusse, commandee par le prince Troubetskoi, qui y perdit la vie ainsi que 120.000 hommes.


50.000 soldats de l"armee russe furent faits prisonniers. A cette epoque, deux grands

Etats de l"Europe oriantale, la Russie et la Pologne versaient un tribut annuel au Khan deCrimee".

Histoire abregee de la Turquie. Depuis les origins a l"avenement de la

Republique YILMAZ OZTUNA/ DIRECTION GENERALE DE LA PRESSE ET DE

L"INFORMATION


[78] "Коли Великим в╕зиром був Копрюлю Мехмед Паша, кримський хан

Мехмед Г╕рей у битв╕ п╕д Конотопом (12 липня 1659 року) нан╕с величезний удар

рос╕йському в╕йську п╕д командуванням князя Трубецького. який втратив таким

чином 120 000 вояк╕в.

50 000 солдат╕в рос╕йсько╖ арм╕╖ було взято в полон. В цей пер╕од дв╕ велик╕ кра╖ни

Сх╕дно╖ ╢вропи, Рос╕я та Польща, платили щор╕чну данину кримському хану".


У╕льмаз Остуна "Коротка ╕стор╕я Туреччини. В╕д початк╕в до постання

республ╕ки", ЗАГАЛЬНА ДИРЕКЦ╤Я ПРЕСИ ТА ╤НФОРМАЦ╤╥


[79] http://www.aboutturkey.com/turkey/history/Ottoman_Sultans/SULTAN_

MEHMED_IV.shtml,

"He restored the financial regulations, he recaptured the island of Limni, Bozcaadaand Imros from the Venetians in 1657. He defeated the Russian Army in Konotop (1659)

and he repressed the revolt of Erdel Prince Rakochi".


SULTAN MEHMED IV (1648-1687) By Ottoman

Feb 5, 2007, 08:07


262262

[79] В╕н в╕дновив ф╕нансове управл╕ння, 1657 року в╕двоював у венец╕анц╕в

остр╕в Л╕мн╕, Бозцаду та ╤мрос. В╕н завдав поразки рос╕йськ╕й арм╕╖ п╕д Конотопом

(1659 р.) ╕ придушив повстання ердельського князя Ракоч╕.

Оттоман "Султан Мехмед IV (1648-1687)", 5 лютого 2007 р.


[80] http://www.ozturkler.com/data_english/0003/0003_12_11.htm

"The teacher of the Old Koprulu was Murad IV. He tried to imitate that ruler and

he imitated him as much the same with all his oppression that he had imposed before.

He had shed blood. However, he eradicated the problem of anarchy. He went to Erdel

and extirpated the anarchy in this region. Then, he advanced towards the Bandits in the

Anatolia. The Crimean Khan Mehmed Giray had won the victory of Konotop in the west

of Cernigov. 120.000 Russian soldiers had died in the battlefield and 50.000 Russians were

taken prisoners by the Turks. The chief commander, Prince Trubeckoy and all his retinues

were among the dead".


[80] "Вчителем Старого Корпюлю був Мурад IV. В╕н намагався ╕м╕тувати того

правителя, ╕ робив це дуже добре, з ус╕м сво╖м гнобленням, яке показував ран╕ше. В╕н

проливав кров. Однак викор╕нив проблему анарх╕╖. В╕н п╕шов до Ерделя та знищив

анарх╕ю в цьому рег╕он╕. Пот╕м рушив на бандит╕в Анатол╕╖. Кримський хан Мехмед

Г╕рей перем╕г п╕д Конотопом на зах╕д в╕д Черн╕гова. 120 000 рос╕йських вояк╕в померло

на пол╕ бою та 50 000 рос╕ян було взято турками в неволю, головнокомандувач князь

Трубецкой та весь його почет були вбит╕".

[81] http://www.oldandsold.com/articles11/slavic-europe-11.shtml,

"On August 15, Khmelnytsky died, thus removing for a time the Cossack peril. Finally,

Brandenburg was detached from the Swedish alliance by the compact of Wilawa, releasing

the Elector from the obligation of doing homage to the Polish Crown for East Prussia.The

Cossack officers, accustomed to boundless licence under the loose Polish rule, had already

begun to chafe at the more stringent discipline of the Moscovites ; and, on the death of

Khmelnytsky, they elected as their Hetman a Lithuanian gentleman, Wyhowski, who

concluded with the Republic the compact of Hadziacz (Sept. 11, 1658). By this compact,

the palatinates of Braclaw, Kyiv and Chernigov were created into a semi-independent

principality, under Polish suzerainty, with Wyhowski as its first ruler; a general amnesty

was proclaimed ; and the Metropolitan of Kyiv and his diocesans were recognised de jure

as Polish senators. But the rank and file of the Cossacks, together with the orthodox clergy,

opposed the arrangement; and, though Wyhowski routed them and their Moscovite allies

at the bloody battle of Konotop (July 8, 1659), he was ultimately obliged to resign the

Hetmanship and retire to Poland".


John Casimir And The Cossacks, 1648-1669


(Originally Published 1908)


[81] "15 серпня помер Хмельницький, таким чином в╕дпала на певний час загроза

з боку козак╕в. Бранденбург був в╕д"╓днаний в╕д шведського союзу В╕лавським

пактом, зв╕льняючи Електора в╕д зобов"язання шанувати польську корону за Сх╕дну


263

Прус╕ю. Козацьк╕ ватажки, як╕ звикли до безмежно╖ свободи д╕й у Польщ╕, вже почали

гн╕ватися на сильн╕шу дисципл╕ну Московит╕в та п╕сля смерт╕ Хмельницького обрали

гетьманом литовського дворянина Виговського, який уклав ╕з республ╕кою Гадяцьку

угоду (11 вересня 1658 року). Зг╕дно з ц╕╓ю угодою, палатинати Брацлавиа Ки╓ва

та Черн╕гова створили нап╕внезалежне княз╕вство п╕д польським сюзерен╕тетом,

╕з Виговським у рол╕ першого кер╕вника; було проголошено загальну амн╕ст╕ю;

Митрополит ки╖вський та його ╓пископи були юридично визнан╕ польськими

сенаторами. Але ряди та колони козак╕в разом ╕з православним духовенством були

проти умов; хоча Виговський ╕ керував ними та ╖хн╕ми москов╕тськими союзниками

у кривав╕й битв╕ п╕д Конотопом (8 липня 1659 року), зрештою, в╕н був змушений

в╕дмовитися в╕д гетьмансько╖ булави та ви╖хати до Польщ╕".


"Ян Казимир та козаки, 1648-1669 рр".


Вперше опубл╕ковано 1908 р.


[82] Магоч╕ Пол. ╤стор╕я Укра╖ни:

С. 220-221


"Наступник Хмельницького, гетьман ╤ван Виговський, обрав польську ор╕╓нтац╕ю.

Виговський був обраний гетьманом старшиною 1657 року, але йому

в╕дразу кинули виклик козаки ╕з Запорозько╖ С╕ч╕. Причина була проста. Нав╕ть

загальноповажаний Хмельницький отримав св╕й революц╕йний старт внасл╕док того,

що п╕шов на С╕ч та був обраний його членами на посаду гетьмана. Таким чином, коли

Виговський п╕дходив до С╕ч╕, маючи справу безпосередньо ╕з старшиною, запорожц╕

повстали. Повстання п╕д проводом Якова Барабаша, що при╓дналося до полтавських

козак╕в, ватажком яких був Мартин Пушкар, мало п╕дтримку московит╕в.


Наприк╕нц╕ Виговський був здатен придушити заколоти запорожц╕в та ╖х

союзник╕в, хоча ╕ залишився в╕льним в╕д впливу московського втручання в козацьк╕

справи. Не розриваючи повн╕стю зв"язок ╕з царською владою, в жовтн╕ 1657 року в╕н

п╕дписав угоду з╕ шведами (в Корсун╕), яка об╕цяла створення незалежно╖ козацько╖

держави, котра включала б в себе Галичину, Волинь та сх╕дноукра╖нськ╕ земл╕.

Коли шведський союз не зм╕г дати конкретн╕ результати, ╕ коли стало зрозум╕ло,

що Москва надасть свою п╕дтримку козацьким повстанням проти старшини,

Виговський, дослухаючись до поради свого в╕домого радника Юр╕я Немирича.

вир╕шив знову укласти домовленн╕сть з поляками. Немирич був руським магнатом,

який перед 1648 роком перейшов у протестанство та став одним ╕з ╕нтелектуальних

наставник╕в протестанства в Польщ╕. В результат╕. в╕н служив у Польськ╕й арм╕╖

проти Хмельницького, а пот╕м сприяв виборам протестанського короля на польський

трон, ╕з Трансильван╕╖ чи Швец╕╖. Зрештою, 1657 року Немирич п╕шов на службу до

гетьмана Виговського, ╕ невдовз╕ п╕сля цього повернувся до православ"я".


С. 224-225


"На жаль, для приб╕чник╕в плану (Гадяцько╖ угоди - перекл.), проблема

нап╕внезалежних запорозькихх козак╕в не була розв"язаною, оск╕льки в кращому

випадку лише дек╕лька представник╕в козацько╖ ел╕ти могли стати дворянами.

Набагато важче було побороти успадковану ворож╕сть до Польщ╕, яка поширилась

м╕ж великою к╕льк╕стю укра╖нського населення, яке ще дос╕ пам"ятало в╕йни час╕в


264264

Хмельницького. Зрештою. позбавлен╕ виборчих прав, запорожц╕ втратили дов╕ру до

гетьмана Виговського та продовжили дивитись на Москву, яка в будь-якому раз╕ не

збиралася при╓днатися до Гадяцько╖ конфедерац╕╖. Таким чином, Гадяцький Союз

помер мертвонародженим.


Незважаючи на поразку, Гадяч заслугову╓ на увагу через дв╕ причини. Це була

перша спроба розв"язати проблему "укра╖нець-русин" загалом в рамках Польщ╕.

Мало того, це було використано п╕зн╕шими захисниками Польщ╕ як приклад н╕бито

толерантно╖ природи Польщ╕. Б╕льш важливим ╓ те, що Гадяч показав, наск╕льки менш

зац╕кавленим був кер╕вний соц╕альний прошарок Укра╖ни у здобутт╕ незалежност╕

для ╖хньо╖ батьк╕вщини, н╕ж в утриманн╕ та розширенн╕ власних соц╕альних та

пол╕тичних прив╕ле╖в на територ╕╖ держави. Якби ╖хн╕ власн╕ ╕нтереси не могли

просуватися в Польщ╕, тод╕, можливо, пропозиц╕я московит╕в була б кращою. По

сут╕, весь пер╕од Ру╖ни в укра╖нськ╕й ╕стор╕╖ можна розглядати як час, коли козацька

старшина пост╕йно пересувала васальну залежн╕сть в╕д Польщ╕ до Москви, а ╕нод╕

нав╕ть до Османсько╖ ╕мпер╕╖ в спробах знайти сильного союзника, який гарантував

би власну роль л╕дера в укра╖нському сусп╕льств╕. Однак у старшини на перешкод╕

стояло дв╕ сили: 1) уряди Польщ╕ та Москви, кожен з яких мав сво╖ думки на рахунок

того, як треба керувати "перифер╕йними" землями на територ╕╖; 2) запорозьк╕ козаки

нижчого ешелону та селяни, як╕ в╕д початку протистояли ╕де╖ зам╕ни правл╕ння

польською чи полон╕зованою руською аристократ╕╓ю на правл╕ння "власною", але

не менш пригноблюючою козацькою аристократ╕╓ю".


Анарх╕я. Ру╖на та под╕л Укра╖ни


Протягом ц╕╓╖ ери безперервно╖ громадянсько╖ в╕йни та ╕ноземного втручання

козацька старшина мала недостатньо контролю над под╕ями. Запропонований

Гадяцький Союз, прим╕ром, розглядався Москвою як декларац╕я в╕йни, ╕ навесн╕

1659 року цар Олекс╕й послав на Укра╖ну стотисячну арм╕ю. Хоча московити й були

розбит╕ п╕д Конотопом (8 липня 1659 р.) об╓днаним польсько-татарсько-козацьким

в╕йськом, позиц╕я гетьмана Виговського не пол╕пшилася. Повстання, особливо на

Л╕вому берез╕ та на Запор╕жж╕, яким керували козаки, незадоволен╕ пропольською

ор╕╓нтац╕╓ю старшини, призвели до зв╕льнення Виговського у вересн╕ 1659 року".


Paul Robert Magocsi "A History of Ukraine", University of Toronto Press, Toronto,

1996.


Магоч╕ Пол Роберт. ╤стор╕я Укра╖ни. - Торонто: Юн╕верс╕т╕ Прес, 1996.


265

ДОЛ╤, ПОВ"ЯЗАН╤ З УКРА╥НОЮ


Укра╖нець ╕ ╓врей, б╕лорус ╕ молдаванин, шотландець ╕ рос╕янин, поляк ╕ н╕мець


- доля пов"язала з Укра╖ною людей найр╕зноман╕тн╕ших нац╕ональностей. Хтось

народився тут, а ╕ншого на нашу землю привели вигадлив╕ й так мало передбачуван╕

житт╓в╕ стежки. Як для добро╖ матер╕ й батька дорога кожна дитина, так ╕ держава

та народ мають дорожити й пишатися кожним сво╖м с╕м"янином. В.Хавк╕на ╕

Д. Самойловича об"╓дну╓ не т╕льки народження на укра╖нськ╕й земл╕, ╖х ╓дна╓

подвижницьке служ╕ння людству.

Важко щось додати до сл╕в знаного француза про Данила Самойловича... Можна

лишень уявити, ск╕льки б ще м╕г зробити для науки ╕ здоров"я людей цей мужн╕й

вчений, якби не так╕ тод╕шн╕ правител╕.


[83] http://www.asm.org/ASM/files/CCLIBRARYFILES/FILENAME/0000000248/

530787p366.pdf

Лютцкеранд Ед╕т, Жохнович Кароль, "Вальдемар Хавк╕н: першов╕дкривач

вакцини проти холери":


"Б╕льш╕сть американц╕в, як╕ могли б в╕дразу в╕дпов╕сти на запитання, як звати

вчених, як╕ побороли пол╕ом╕╓л╕т, сказ, як╕ змогли б за к╕лька секунд пригадати ╕м"я,

аналог╕чно пов"язане ╕з сиф╕л╕сом, жовтою гарячкою та маляр╕╓ю, можливо, зайшли

б у безвих╕дь, якби в них запитали про людину, яка винайшла вакцини проти двох

╕з найсмертельн╕ших еп╕дем╕чних хвороб - холери та бубонно╖ чуми. Це Вальдемар

Мордекал Хавк╕н (1860-1930), якого королева В╕ктор╕я назвала кавалером ╤нд╕йсько╖

╤мпер╕╖ за його службу ц╕й кра╖н╕ ╕ якого лорд Джозеф Л╕стер назвав "рят╕вником

людства". У 1920-30 рр. Синклер Лью╕с ("Арроусм╕т") та А. Дж. Крон╕н ("Цитадель")

згадували його ╕м"я. Сьогодн╕ важко знайти в ц╕й кра╖н╕ когось, хто чув про нього.


...Рано зац╕кавлений в протозоолог╕╖, в╕н написав студентську роботу для свого

викладача та ментора ╤лл╕ Мечн╕кова. У робот╕ розпов╕далося про Астаз╕ю ocellata,

╕ вона була наст╕льки хорошою, що через чотири роки ╖╖ надрукували в "Аналах"

╤нституту Пастора".


[84] http://www.nlm.nih.gov/hmd/manuscripts/ead/haffkine36.html

Archives and Modern Manuscripts Program, History of Medicine Division


Processed by John P. Rees; Processing Completed 2005


Encoded by John P. Rees


Biographical Note:


"The son of a Jewish schoolmaster, W. M. Haffkine (born Volodymyr Aaronovich

Havkin) was born in the prosperous Black Sea port of Odessa. He entered the Faculty of

Natural Sciences in the University at Odessa and completed his studies in 1882 with a

dissertation on Zoology.


He became the curator of the Zoological Museum in Odessa, but was arrested as a

member of a Jewish self-defence organisation after the assassination of Tsar Alexander.


266266

Released after a trial, he left for Switzerland in 1888 and worked as an assistant at the

Geneva medical school for a year.


In 1889 he moved to Paris and started working at the Pasteur Institute where his initialwork focused on producing a cholera inoculation. He produced an attenuated form of thebacterium by exposing it to blasts of hot air. A series of animal trials confirmed the efficacy

of the inoculation. In July 1892, Haffkine performed his first human test, on himself.

During the Indian cholera epidemic of 1893, he travelled to Calcutta and introduced hisnew prophylactic inoculation. After initial criticism by the local medical bodies, it was

widely accepted.


Haffkine came to Bonbay at the outbreak of the plague epidemic in Bombay in

October 1896. He improvised a laboratory in the Grant Medical College and set to work

on preventive and curative measures. A curative serum was tested in four months, but was

found to be unreliable; emphasis moved to a preventive vaccine using dead bacteria. A form

useful enough for human trials was ready by January 1897, and tested on volunteers at the

Byculla jail the next month. Use of the vaccine in the field started immediately.


Recognition followed quickly. The Aga Khan provided a building to house Haffkine"s

"Plague Research Laboratory" and other prominent citizens of Bombay supported his

researches. However, the medical community was not very sympathetic towards him. In

1902 the vaccine apparently caused nineteen cases of tetanus. An inquiry commission

indicted Haffkine, who was relieved of his position as Director of the Plague Laboratory.

A review of the commission"s report by the Lister Institute in England overturned this

decision, putting the blame squarely on the doctor who administered the injections, and

exonerated Haffkine.


Haffkine returned to France and settled in Boulogne-sur-Seine, and occassionally

wrote for medical journals. In 1925, when the Plague Laboratory in Bombay was renamed

the "Haffkine Institute", he wrote that "...the work at Bombay absorbed the best years of

my life...". He revisited Odessa in 1927, but could not adapt to the tremendous changes

after the revolution. He moved to Lausanne in 1928 and remained there for the last two

years of his life".


References:


http://theory.tifr.res.in/bombay/persons/wm-haffkine.html


http://encycl.opentopia.com/term/Waldemar_Haffkine Encyclopedia Judaica (1971)


[84] Apх╕ви та програма Сучасних манускрипт╕в, ╤стор╕я в╕дд╕лу медициниОпрацьовано Джоном П. Р╕с; Опрацювання завершене 2005 року.

Закодовано Джоном П. Р╕с

Запис ╕з б╕ограф╕╖:


"Син ╓врейського шк╕льного вчителя, В. М. Хавк╕н (народж. Володимир

Ааронович Хавк╕н) народився у чорноморському порту Одес╕. В╕н вступив на

факультет природничих наук Одеського Ун╕верситету й зак╕нчив навчання 1882 року

з дисертац╕╓ю ╕з зоолог╕╖.


В╕н став куратором Зоолог╕чного музею в Одес╕, але п╕сля вбивства царя

Олександра був заарештований як член ╓врейсько╖ орган╕зац╕╖ самооборони.

Зв╕льнений п╕сля суду, 1888 року в╕н по╖хав у Швейцар╕ю та протягом року працював

асистентом у Женевськ╕й медичн╕й школ╕.


1889 р. в╕н пере╖хав до Парижа й працював у ╤нститут╕ Пастера, де його початкова

робота зосереджувалася на виготовленн╕ щеплення проти холери. В╕н виготовив


267

розр╕джену форму бактер╕╖, п╕ддаючи ╖╖ подуву сильного в╕тру. Випробовування на

тваринах п╕дтвердили ефективн╕сть щеплення. У липн╕ 1892 року Хавк╕н зд╕йснив

св╕й перший тест на людин╕ - на соб╕. П╕д час еп╕дем╕╖ холери в ╤нд╕╖ у 1893 р. в╕н

по╖хав до Калькутти та запропонував нове проф╕лактичне щеплення. Спочатку

м╕сцев╕ медичн╕ установи критикували Хавк╕на, але пот╕м прийняли це щеплення.


Хавк╕н при╖хав до Бомбея п╕д час вибуху еп╕дем╕╖ чуми у жовтн╕ 1896 року.

В╕н орган╕зував лаборатор╕ю в Грант Мед╕кал Коледж та розпочав роботу

над проф╕лактичними та л╕кувальними засобами. Л╕кувальну сироватку було

протестовано через чотири м╕сяц╕, але вона виявилася ненад╕йною; наголос

зм╕стився на проф╕лактичну вакцину ╕з використанням мертво╖ бактер╕╖. Форма,

довол╕ придатна для випробовування на людях, була готова вже до с╕чня 1897 р. ╥╖

протестували на добровольцях у в"язниц╕ Байкулла наступного м╕сяця. Використання

вакцини розпочалося негайно.


Визнання не забарилося. Ага Кхан надав будинок для розм╕щення Лаборатор╕╖

досл╕дження чуми Хавк╕на, а ╕нш╕ видатн╕ жител╕ Бомбея п╕дтримували його

досл╕дження. Однак товариство медик╕в йому не дуже симпатизувало. 1920 року

вакцина спричинила 19 випадк╕в правцю. Сл╕дча ком╕с╕я звинуватила Хавк╕на, якого

зв╕льнили з посади директора Лаборатор╕╖ з досл╕дження чуми. В англ╕йському

╕нститут╕ Л╕стера було переглянуто допов╕дь ком╕с╕╖ й в╕дкинуто таке р╕шення,

натом╕сть було звинувачено л╕каря, який робив ╕н"╓кц╕╖. Хавк╕на виправдали.


В╕н повернувся до Франц╕╖, поселився в Болон╕-на-Сен╕ та вряди-годи писав для

медичних журнал╕в. 1925 року, коли лаборатор╕ю з досл╕дження чуми в Бомбе╖ було

перейменовано на "╤нститут Хавк╕на", в╕н написав, що "...робота в Бомбе╖ вв╕брала

в себе найкращ╕ роки мого життя...". В╕н знову в╕дв╕дав Одесу 1927 року, але не зм╕г

адаптуватися до величезних зм╕н п╕сля революц╕╖. Пере╖хав до Лозанни 1928 року та

залишався там протягом двох останн╕х рок╕в життя".


Посилання:


http://theory.tifr.res.in/bombay/persons/wm-haffkine.html


http://encycl.opentopia.com/term/Waldemar_HaffkineEncyclopedia Judaica (1971)


[85] http://Volodymyr_havkin.totallyexplained.com/,

Waldemar Mordecai Wolff Haffkine (March 15, 1860, Odessa, Russia - October

26, 1930, Lausanne, Switzerland) was a bacteriologist who mainly worked in India. He

was the first microbiologist who developed and used vaccines against cholera and bubonic

plague. He tested the vaccines on himself. Lord Joseph Lister named him "a savior of

humanity".


Early years


Born Volodymyr Aaronovich Havkin (), the fourth of five children in a family of a

Jewish schoolmaster in Odessa, Russian Empire, he received his education in Odessa,

Berdyansk and St. Petersburg.


For a short time, young Haffkine was a member of Narodnaya Volya, but after the

group turned to terrorism against public officials, he broke up with the revolutionary

movement. He was also a member of the Jewish League for Self-Defense. Haffkine was

injured while defending a Jewish home during a pogrom, as a result he was arrested but

later released due to the intervention of Ilya Mechnikov. Haffkine continued his studies


268268

with famous biologist Ilya Mechnikov, but after the assassination of Tsar Alexander II,

the government increasingly cracked down on people it considered suspicious, including

intelligentsia. Mechnikov left the country for Pasteur Institute in Paris. In 1888, Haffkine

was allowed to emigrate to Switzerland and began his work at the University of Geneva.

In 1889 he joined Mechnikov and Louis Pasteur in Paris.


Anti-cholera vaccine


At the time, one of the five great cholera pandemics of the nineteenth century ravaged

Asia and Europe. Even though Robert Koch discovered Vibrio cholerae in 1883, the medical

science at that time didn"t consider it a sole cause of the disease. This view was supported

by experiments by several biologists, notably Jaime Ferran in Spain. Haffkine focused his

research on developing cholera vaccine and produced an attenuated form of the bacterium.

Risking his own life, on July 18, 1892, Haffkine performed the first human test on himself and

reported his findings on July 30 to the Biological Society. Even though his discovery caused

enthusiastic stir in the press, it wasn"t widely accepted by his senior colleagues, including both

Mechnikov and Pasteur, nor by European official medical establishment in France, Germany

and Russia. The scientist decided to move to India where hundreds of thousands died from

ongoing epidemics. At first, he was met with deep suspicion and survived an assassination

attempt by Islamic extremists but during the first year there (1893), he managed to vaccinate

about 25,000 volunteers, most of whom survived. After contracting malaria, Haffkine had to

return to France. In his August 1895 report to Royal College of Physicians in London about

the results of his Indian expedition, Haffkine dedicated his successes to Pasteur, who recently

died. In March 1896, against his doctor"s advice, Haffkine returned to India and performed

30,000 vaccinations in seven months.


Anti-plague vaccine


In October 1896, an epidemic of bubonic plague struck Bombay and the government

asked Haffkine to help. He embarked upon the development of a vaccine in a makeshift

laboratory in a corridor of Grant Medical College. In three months of persistent work

(one of his assistants got nervous breakdown, two others quit), a form for human trials

was ready and on January 10, 1897 Haffkine tested it on himself. After these results were

announced to the authorities, volunteers at the Byculla jail were inoculated and survived

the epidemics, while seven inmates of the control group died. Haffkine"s successes in

fighting the ongoing epidemics were undisputable, but some officials still insisted on old

methods based on sanitarianism: washing homes by firehose with lime, herding affected

and suspected persons in camps and hospitals, and restricting travel. Even though the

official Russia was still unsympathetic to his research, Haffkine"s Russian colleagues

doctors V.K. Vysokovich and D.K. Zabolotny visited him in Bombay and during the 1898

cholera outbreak in the Russian Empire, the vaccine called "лимфа Хавкина" ("limfa

Havkina", Havkin"s lymph) saved thousands of lives across the empire. By the turn of the

century, the number of inoculees in India alone reached four millions and doctor Haffkine

was appointed the Director of the Plague Laboratory in Bombay


Connection with Zionism


In 1898, Haffkine approached Aga Khan III with an offer for Sultan Abdul Hamid

II to resettle Jews in Palestine, then a province of the Ottoman Empire: the effort "could

be progressively undertaken in the Holy Land", "the land would be obtained by purchase


269

from the Sultan"s subjects", "the capital was to be provided by wealthier members of the

Jewish community", but the plan was rejected.


Little Dreyfus affair


In 1902, nineteen Punjabi villagers (inoculated from the same bottle of vaccine) died

of tetanus. An inquiry commission indicted Haffkine, and he was relieved of his position

and returned to England. The report was unofficially known as "Little Dreyfus affair", as a

reminder of Haffkine"s Jewish background and religion. The Lister Institute reinvestigated

the claim and overruled the verdict: it was discovered that an assistant used a dirty bottle

cap without sterilizing it. In July 1907, a letter published in The Times, called the case

against Haffkine "distinctly disproven". It was signed by Ronald Ross (Nobel laureate,

malaria researcher), R.F.C. Leith (the founder of Birmingham Institute of Pathology),

William R. Smith (President of the Council of the Royal Institute of Public Health), and

Simon Flexner (Director of Laboratories at New York Rockefeller Institute), among other

medical dignitaries. This led to Haffkine"s acquittal.


Late years


Since Haffkine"s post in Bombay was already occupied, he moved to Calcutta and

worked there until his retirement in 1914. Professor Haffkine returned to France and later

moved to Lausanne, where he spent last years of his life. In his later years, Haffkine

returned to Orthodox Jewish practice. In 1916, he wrote A Plea for Orthodoxy. In this

article Haffkine advocated traditional religious observance and decried the lack of such

observance among "enlightened" Jews.


During his brief visit to the Soviet Union in 1927, he found drastic changes in the country

of his birth. In 1929 he established the Haffkine Foundation to foster Jewish education in the

Eastern Europe. Haffkine received numerous honors and awards. In commemoration of a

century after his birth, the Haffkine Park was planted in Israel in 1960s.


Sources


Edinger, Henry. The Lonely Odyssey of W.M.W. Haffkine, In Jewish Life Volume 41,

No. 2 (Spring 1974).


Waksman, Selman A.. The Brilliant and Tragic Life of W.M.W. Haffkine: Bacteriologist,

Rutgers University Press (1964).


[85] Вальдемар Мордехай Вульф Хавк╕н (15 березня 1860 р. Одеса, Рос╕я

- 26 жовтня 1930 р. Лозанна, Швейцар╕я) був бактер╕ологом, який переважно

працював в ╤нд╕╖. В╕н був першим м╕кроб╕ологом, який вив╕в та застосував

вакцини проти холери та бубонно╖ чуми. Вчений випробовував вакцини на соб╕.

Лорд Йозеф Л╕стер назвав його "рят╕вником людства".

Ранн╕ роки


Володимир Ааронович Хавк╕н, четвертий з п"яти д╕тей у с╕м"╖ ╓врейського

шк╕льного вчителя в Одес╕, що в Рос╕йськ╕й ╕мпер╕╖, отримав осв╕ту в Одес╕,

Бердянську та Санкт-Петербурз╕.


Певний час молодий Хавк╕н був членом "Народно╖ Вол╕", але п╕сля того як

група почала тероризувати громадських службовц╕в, в╕н покинув революц╕йний рух.

Також був членом ╓врейсько╖ л╕ги самооборони. Хавк╕н був поранений, коли п╕д час


270270

погрому захищав ╢врейський д╕м, був заарештований, але п╕зн╕ше його зв╕льнили,

оск╕льки втрутився ╤лля Мечн╕ков. Хавк╕н навчався й дал╕ з в╕домим б╕ологом

╤ллею Мечн╕ковим, але п╕сля вбивства царя Олександра ╤╤ уряд все б╕льше й б╕льше

нападав на людей, як╕ вважалися п╕дозр╕лими, в тому числ╕ й на ╕нтел╕генц╕ю.

Мечн╕ков покинув кра╖ну й пере╖хав до ╤нституту Пастера в Париж╕. 1888 року

Хавк╕ну дозволили ем╕грувати до Швейцар╕╖, де в╕н почав працювати в Женевському

ун╕верситет╕. 1889 року в Париж╕ в╕н при╓днався до Мечн╕кова та Лу╖ Пастера.


Вакцина проти холери


Тод╕ одна з п"яти великих пандем╕й холери дев"ятнадцятого стол╕ття спустошувала

Аз╕ю та ╢вропу. Хоча Роберт Кох 1883 року й в╕дкрив В╕бр╕о холеру, медична наука

не вважала це ╓диною причиною хвороби. Цю теор╕ю п╕дкр╕пляли експерименти

к╕лькох б╕олог╕в, особливо Жейма Феррана в ╤спан╕╖. Хавк╕н зосереджував сво╖

досл╕дження на винайденн╕ вакцини проти холери та виготовив розр╕джену форму

бактер╕╖. 18 липня 1892 року, ризикуючи власним життям, Хавк╕н пров╕в перший

тест на соб╕ та 30 липня пов╕домив про сво╖ в╕дкриття б╕олог╕чному товариству. Хоча

його в╕дкриття спричинило повний ентуз╕азму шум у прес╕, воно не було широко

прийняте його старшими колегами, включаючи також Мечн╕кова та Пастера, а також

╓вропейськ╕ медичн╕ кола у Франц╕╖, Н╕меччин╕ та Рос╕╖. Вчений вир╕шив пере╖хати

до ╤нд╕╖, де сотн╕ тисяч вмирали в╕д тод╕шньо╖ еп╕дем╕╖. Спочатку його зустр╕ли ╕з

глибокою п╕дозрою, в╕н пережив спробу вбивства ╕сламськими екстрем╕стами, але

протягом першого року, що його пров╕в там (1893 р.), в╕н вакцинував приблизно

25 000 добровольц╕в, б╕льш╕сть з яких вижила. Хавк╕н був змушений повернутися

до Франц╕╖ п╕сля того, як захвор╕в на маляр╕ю. У серпн╕ 1895 року в допов╕д╕ про

результати ╤нд╕йсько╖ експедиц╕╖ до Корол╕вського Коледжу л╕кар╕в у Лондон╕

Хавк╕н присвятив св╕й усп╕х Пастору, який нещодавно помер. У березн╕ 1896 року,

попри поради л╕каря, Хавк╕н повернувся до ╤нд╕╖ та за с╕м м╕сяц╕в зробив 30 000

вакцинац╕й.


Вакцина проти чуми


У жовтн╕ 1896 року еп╕дем╕я бубонно╖ чуми охопила Бомбей, ╕ уряд попросив

Хавк╕на допомогти. В╕н узявся за створення вакцини в тимчасов╕й лаборатор╕╖ у

коридор╕ Грант Мед╕кал Коледжу. Через три м╕сяц╕ наполегливо╖ роботи (один ╕з його

асистент╕в отримав нервовий зрив, ще дво╓ зв╕льнилося), 10 с╕чня 1897 року, форма

для випробовування на людях була готова. Хавк╕н випробував ╖╖ на соб╕. П╕сля того

як про ц╕ результати пов╕домили влад╕, добровольцям Буцильсько╖ в"язниц╕ зробили

щеплення, ╕ вони пережили еп╕дем╕ю, тод╕ як с╕м в"язн╕в контрольно╖ групи померли.

Усп╕х Хавк╕на у боротьб╕ ╕з тод╕шньою еп╕дем╕╓ю був незаперечним, однак деяк╕

чиновники дос╕ наполягали на старих методах, як╕ базувалися на сан╕тар╕ан╕зм╕: миття

будинк╕в пожежним шлангом ╕з липою, зганяння уражених та п╕дозрюваних людей у

табори й л╕карн╕, обмеження в пересуванн╕. Хоча оф╕ц╕йна Рос╕я ще дос╕ неприхильно

ставилася до його досл╕дження, рос╕йськ╕ колеги Хавк╕на В. К. Високович та Д. К. Заболотний

в╕дв╕дали його в Бомбе╖, а 1898 року п╕д час вибуху в Рос╕йськ╕й ╤мпер╕╖

еп╕дем╕╖ холери вакцина п╕д назвою "л╕мфа Хавк╕на" врятувала тисяч╕ житт╕в у вс╕й

╕мпер╕╖. На злам╕ стол╕ть к╕льк╕сть щеплень лише в ╤нд╕╖ сягнула 4 млн., доктора

Хавк╕на призначили директором Лаборатор╕╖ з досл╕дження чуми в Бомбе╖.


271

Зв"язок ╕з с╕он╕змом


1898 року Хавк╕н п╕д╕йшов до Ага Кхана ╤╤╤ ╕з пропозиц╕╓ю, щоб султан Абдул

Хам╕д ╤╤ переселив ╓вре╖в у Палестину, на той час - територ╕ю Османсько╖ ╤мпер╕╖:

намагання "могло б бути прогресивно зд╕йсненим на Свят╕й Земл╕", "землю можна

було б купити у п╕дданих Султана", "столиця була б забезпечена заможними членами

╓врейсько╖ громади", але план було в╕дкинуто.


Справа малого Дрейфуса


1902 року дев"ятнадцять селян ╕з Панджаб╕ (╖м зробили щеплення ╕з т╕╓╖ ж

пляшки вакцини) померли в╕д правцю. Ком╕с╕я з розсл╕дувань звинуватила Хавк╕на,

його зв╕льнили з посади та повернули до Англ╕╖. Неоф╕ц╕йна назва допов╕д╕ "Справа

Маленького Дрейфуса" ╓ нагадуванням про ╓врейське походження та рел╕г╕ю

Хавк╕на. ╤нститут Л╕стера пров╕в повторне розсл╕дування й виявив, що асистент

використав брудний, не стерил╕зований корок для пляшки. У липн╕ 1907 року в лист,

опубл╕кованому в газет╕ "Таймс", було названо справу проти Хавк╕на "очевидно

помилковою". Лист був п╕дписаний Рональдом Россом (Нобел╕вським лауреатом,

досл╕дником маляр╕╖), Р. Ф. С. Лейтом (засновником Б╕рм╕нгемського ╕нституту

патолог╕╖), В╕льямом Р. См╕том (президентом ради Корол╕вського ╕нституту охорони

здоров"я) та Саймоном Флекснером (директором лаборатор╕й в ╤нститут╕ Рокфеллера,

що в Нью-Йорку) та ╕нших високопосадових ос╕б в галуз╕ медицини. Це привело до

виправдання Хавк╕на.


П╕зн╕ роки


Оск╕льки посада Хавк╕на в Бомбе╖ була вже зайнята, в╕н пере╖хав до Калькутти

й працював там до пенс╕╖ (до 1914 р.). Професор Хавк╕н повернувся до Франц╕╖, а

пот╕м до Лозанни, де пров╕в останн╕ роки життя. В цей час Хавк╕н повернувся до

православних ╓врейських обряд╕в. 1916 року в╕н написав прохання про Православ"я.

У ц╕й статт╕ Хавк╕н захищав традиц╕йн╕ рел╕г╕йн╕ обряди та осуджував нестачу таких

обряд╕в м╕ж "осв╕чених" ╓вре╖в.


П╕д час короткого в╕зиту до Радянського Союзу в 1927 роц╕ в╕н побачив разюч╕

зм╕ни у кра╖н╕, де народився. 1929 року заснував Фундац╕ю Хавк╕на, метою яко╖ було

стимулювання осв╕ченост╕ ╓вре╖в у Сх╕дн╕й ╢вроп╕. Хавк╕н отримав численн╕ прем╕╖

та нагороди. В╕дзначаючи стол╕ття ╕з його дня народження, 1960 року в ╤зра╖л╕ було

посаджено Парк Хавк╕на.


Джерела:


Генр╕ Ед╕нгер. "Самотня од╕ссея В. М. В. Хавк╕на", в "╢врейське життя",

том 41, ╧ 2 (весна 1974)


Ваксман Сельман А. Чудове та траг╕чне життя В. М. В. Хавк╕на: бактер╕олог.


- Рутгерс Юн╕верс╕т╕ Пресс, 1964.

Важко щось додати до сл╕в знаного француза про Данила Самойловича...

Можна лишень уявити, ск╕льки б ще м╕г зробити для науки ╕ здоров"я людей цей

мужн╕й вчений, якби не дурнуват╕ правител╕.


http://www.myslenedrevo.com.ua/studies/romm/04krem.html


Укра╖нський сайт: Ромм про Самойловича


272272

http://cns.miis.edu/ - "Центр досл╕джень ╕з запоб╕гання розширенню ядерно╖

збро╖" - сайт ╕нституту м╕жнародних досл╕джень у Монтере╖ (╕з оф╕сами в

Монтере╖, Вашингтон╕ та Алма-Ат╕)


До останнього сайту ╓ додаток про "вчених та ╕нших громадських д╕яч╕в, як╕

в╕д╕грали важливу роль в еволюц╕╖ системи проти чуми в царськ╕й Рос╕╖", у якому

зазначено, що "Самойлович був одним ╕з тих, хто започаткував еп╕дем╕олог╕ю в Рос╕╖

╕ був активним орган╕затором та учасником боротьби проти чуми..."


Annex: Biosketches of scientists and other public figures who played important


roles in the evolution of tsarist Russia"s anti-plague system


[86] Samoilovich was one of the founders of epidemiology in Russia, and an active

organizer and participant in the struggle against plague. He graduated from medical school

at the Admiralty Hospital in St. Petersburg. From 1769 to 1771, Samoilovich served in

the army during the Russian-Turkish war. In 1771, he worked in the effort to mitigate the

consequences of a plague epidemic in Moscow. Starting in 1784, he became involved in the

fighting plague epidemics in southern Russia. He was the first Russian scientist to provide

a detailed description of the clinical development of plague. Samoilovich also developed

a coherent system of anti-epidemiological measures to fight plague. He defended the right

of students to publish medical dissertations in Russian (before it could only be done in

Latin).

Samoilovich was elected member of many foreign academies of sciences. He

published several fundamental treatises on plague, which received a wide recognition,

including Traactatus de sectione symphyseos ossium pubis et partu caesareo (Lugduni

Batavorum, 1780). The significance of Samoilovich"s scientific contributions and the

continued relevance with which they are regarded can be judged from the fact that his

Selected Works were published in two volumes in 1949-1952".


[86] "Самойлович був одним ╕з засновник╕в еп╕дем╕олог╕╖ в Рос╕╖ та активним

орган╕затором ╕ учасником боротьби проти чуми. Зак╕нчив медичну школу при

Адм╕ральському шпитал╕ в Санкт-Петербурз╕. З 1769-го по 1771-й р╕к Самойлович

служив в арм╕╖ п╕д час рос╕йсько-турецько╖ в╕йни. 1771 року в╕н працював, аби

полегшити насл╕дки еп╕дем╕╖ чуми в Москв╕. 1784 р. при╓днався до боротьби проти

еп╕дем╕╖ чуми в п╕вденн╕й Рос╕╖. В╕н був першим рос╕йським вченим, який надав

детальний опис кл╕н╕чного розвитку чуми. Самойлович також розробив зрозум╕лу

систему антиеп╕дем╕олог╕чних заход╕в у боротьб╕ проти чуми. В╕н захищав право

студент╕в публ╕кувати медичн╕ дисертац╕╖ рос╕йською мовою (до того це робилося

лише латиною).

Самойловича обирали членом багатьох ╕ноземних академ╕й наук. В╕н

опубл╕кував к╕лька фундаментальних трактат╕в на тему чуми, як╕ отримали широке

визнання, включаючи Traactatus de sectione symphyseos ossium pubis et partu caesareo

(Лугдун╕ Батаворум, 1780 р.) Його Вибран╕ роботи було опубл╕ковано у двох томах 1949-

1952 рр. ╤ це св╕дчить про важлив╕сть наукового внеску Самойловича у медицину".


273

КОНЦЕРТ, ЯКОМУ ЗВУЧАТИ ДОВ╤КУ


[87] ДМИТРО БОРТНЯНСЬКИЙ

"Музика була важливим компонентом рел╕г╕йних служб, ╕ в столиц╕ гетьманату

Глухов╕ було в╕дкрито школу сп╕ву (1737 р.) для того, щоб забезпечити стаб╕льне

постачання музикант╕в. Найв╕дом╕шими в ╕мпер╕╖ хоровими композиторами, як╕

зак╕нчили Глух╕вську школу, були Максим Березовський, Дмитро Бортнянський та

Артем Ведель."


[88] http://query.nytimes.com/gst/fullpage.html?res=940DE1DC1738F935A25751

C0A96E948260

"Although Mykola Lysenko and Dmytro Bortniansky wrote in vastly different styles,

both created powerful music. In the two Sacred Choral Concertos and the operatic excerpts

from "Le Faucon", Bortniansky spoke a Mozartean language that was rich, poised and

highly sophisticated".


"Concert: Ukrainian Choral Music" by BERNARD HOLLAND, Published:

February 16, 1988.


[88] "Хоча Микола Лисенко та Дмитро Бортнянський писали в дуже р╕зних

стилях, обо╓ створювали потужну музику. У двох Духовних хорових концертах та

оперних уривках ╕з "Сокола" Бортнянський розмовляв багатою, вр╕вноваженою та

досконалою моцарт╕вською мовою".

Холланд Бернард, "Концерт: укра╖нська хорова музика", надруковано 16

лютого 1988 р.


[89] http://www.infoplease.com/ce6/people/A0808400.html

"Bortniansky, Dmitro Stepanovich, 1751-1825, Russian composer, studied with

Galuppi in St. Petersburg and Venice. After producing two operas in Italy, in 1779 he

returned to St. Petersburg. There, in 1796, he became director of the Imperial Chapel

Choir, for which he set a high standard. He wrote mainly church music, combining Russian

church style and Italian style. In 1881, Tchaikovsky completed an edition of his church

music, published in 10 volumes".


The Columbia Electronic Encyclopedia, 6th ed. Copyright ╘ 2007, Columbia

University Press. All rights reserved.


[89] "Дмитро Степанович Бортнянський (1751-1825), рос╕йський композитор,

навчався ╕з Галупп╕ в Санкт-Петербурз╕ та Венец╕╖. П╕сля постановки двох опер в ╤тал╕╖,

1779 року, в╕н повернувся до Санкт-Петербурга. Там 1796 року в╕н став диригентом

╤мператорського Капельного хору, для якого встановив високий стандарт. В╕н писав

в основному духовну музику, по╓днуючи рос╕йський та ╕тал╕йський церковн╕ стил╕.


274274

1881 року Чайковський завершив видання його церковно╖ музики, опубл╕ковано╖ в

10 томах".


Електронна енциклопед╕я "Коламб╕я", 6-те видання. - Колумб╕я Юн╕верс╕т╕

Прес, 2007.


[90] http://renaissanceresearch.blogspot.com/2005_08_01_archive.html,

Mostly Mozart and Bortniansky


"Exploring the connection between Mozart and Russia is a dubious proposition,

because there was none. Not only did Mozart never visit the place, he knew next to nothing

about it. But his music was embraced there, thanks in part to the Ukrainian composer

Dmitro Bortniansky, a Mozart contemporary who was steeped in Italian music, studied

opera in Italy and introduced works like Mozart"s Requiem to the imperial court in St.

Petersburg".


Anthony Tommasini, A Moscow Choir Fills In for Mozart"s Ignorance of Russia

New York Times August 29, 2005.


[90] Здеб╕льшого Моцарт та Бортнянський

"Досл╕дження зв"язк╕в м╕ж Моцартом та Рос╕╓ю ╓ сумн╕вною пропозиц╕╓ю, тому

що зв"язк╕в не було. Моцарт не т╕льки н╕коли не в╕дв╕дував кра╖ни, а й н╕чого про не╖

не знав. Але його музику там прийняли, частково завдяки укра╖нському композитору

Дмитров╕ Бортнянському, сучаснику Моцарта, який поринув у ╕тал╕йську музику,

вивчав оперу в ╤тал╕╖ та представив роботу Моцарта "Рекв╕╓м" ╕мператорському

дворов╕ в Санкт-Петербурз╕".


Томмас╕н╕ Ентон╕. Московський хор зам╕ня╓ Моцартове незнання Рос╕╖ //

Нью-Йорк Таймс. - 2005. - 29 серп.


[91] http://cantabile.org/program_notes/journey_603.html

"Dmitro Bortniansky (1751-1825) was to influence all who came after him. The

emperor, after promoting Bortniansky to music director at the imperial chapel in St.

Petersburg, decreed that only his music and that of composers of whom he approved be

sung in church. Ever since then, the composer"s numerous sacred works have been fixtures

in Russian Orthodox repertoire, prominent among them his seventh and last setting of

The Cherubic Hymn for mixed chorus. It is Bortniansky"s reverence for the liturgy and

sensitivity to the bounds of good taste that make this music eminently enjoyable for

performers and listeners alike".


A Musical Journey, Program Notes by Sanford Dole


[91] "Дмитро Бортнянський (1751-1825) вплинув на тих, хто був п╕сля

нього. ╤мператор по призначенню Бортнянського на посаду музичного кер╕вника

╕мператорсько╖ Капелли в Санкт-Петербурз╕ постановив, що в церкв╕ мають сп╕вати

лише його (Бортнянського) музику та музику тих, кого в╕н схвалить. З того часу

численн╕ духовн╕ роботи композитора закр╕пилися в репертуар╕ рос╕йського

православ"я, знаменитими серед них були сьомий та останн╕й твори "Ангельського


275

г╕мну" для зм╕шаного хору. Саме поклон╕ння Бортнянського перед л╕тург╕╓ю та

чутлив╕сть до прояв╕в гарного смаку робить його музику особливо при╓мною як для

виконавц╕в, так ╕ для слухач╕в".


"Музична подорож", програмн╕ нотатки Сенфорда Доуля


[92] http://www.newworldclassics.com/Bios%20&%20Reviews%20Estonian%20Choir.doc.

"Dmitro Bortniansky, appearing three times on the program, was a contemporary

of Mozart and survived into old age as Mozart did not, dying in 1825. He created a point

where Baroque choral style, the operatic tendencies of the late 18th century and the darkly

colored, drone-driven modal style of the Orthodox Church had little trouble meeting. He

was a musician of astonishing sophistication and one of the few forgotten composers we

might think about remembering".


"Songs of a Modern Allegiance and Reverence" ву Bernard Holland, New York

Times (2003-11-11).


[92] "Дмитро Бортнянський, який три рази з"явився в програм╕, був сучасником

Моцарта та, на в╕дм╕ну в╕д останнього, дожив до старост╕ та помер 1825 року. В╕н

створив ту точку, в як╕й легко зустр╕лися хоровий стиль бароко, оперн╕ тенденц╕╖

к╕нця ХV╤╤╤ стол╕ття й похмурий та монотонний стиль православно╖ церкви. В╕н був

музикантом разючо╖ досконалост╕ й одним з тих к╕лькох забутих композитор╕в, про

яких ми мусимо пам"ятати".

Голланд Бернард. П╕сн╕ сучасно╖ в╕рност╕ та пошани // Нью-Йорк Таймс.


- 2003. - 11 лист.

[93] "The 18th century was chiefly represented by Dmitro Bortniansky (1751-1825),

whose conservative style (even given the time) effectively emits the sense of suffering and

mystery that is at the heart of so much Russian music".

"From the Baltics, With Intensity" by Daniel Schlosberg, Newsday (2003-11-07).


[93] "XIIIV стол╕ття головно було представлене Дмитром Бортнянським

(1751-1825), консервативний стиль якого (нав╕ть у наш час) ефективно випром╕ню╓

в╕дчуття страждання та м╕стер╕╖, що ╓ в серц╕ рос╕йсько╖ музики".

Шльосберг Дан╕ель. В╕д Балтики, ╕з силою // Ньюсдей. - 2003. - 11 лип.


[94] "Chief among them are "The Cherubic Hymn," by Dmitro Bortniansky (1751-

1825), who arrived in the capital from Ukraine as a choirboy at the Imperial Court Chapel

and stayed on to become its director and an influential composer. His studies were with

Italian composers, whose lightening and brightening influences on the Slavic choral

tradition may readily be heard".

"The Powers of Heaven: Orthodox Music of the 17th and 18th Centuries"

By SARAH BRYAN MILLER, Post-Dispatch, 07/06/2003


276276

[94] "Найголовн╕шим серед них ╓ "Ангельський г╕мн" Дмитра Бортнянського

(1751-1825). Композитор прибув до столиц╕ з Укра╖ни, був сп╕ваком хору в

╕мператорськ╕й дворов╕й капел╕, де й залишився ╕ став ╖╖ диригентом та впливовим

композитором. В╕н навчався з ╕тал╕йськими композиторами, стиль яких вир╕зня╓ться

м"як╕сть та жвав╕стю".

М╕ллер Сара Браян. Небесн╕ сили: православна музика XVII та XVIII стол╕ть

// Пост-Д╕спетч. - 2003. - 7 черв.


277

╤М"Я, ЩО НЕ СХОДИТЬ З ВУСТ


Життя таких людей, як Феодос╕й Добжанський, варту╓ окремо╖ об"╓мно╖ прац╕ -

документального матер╕алу стане не для одного чи двох письменник╕в та журнал╕ст╕в.

Можна лишень зазначити, що спливають роки й десятил╕ття, а ╕м"я цього вченого не

сходить з вуст на найповажн╕ших генетичних симпоз╕умах чи конференц╕ях, як ╕ не

сходить з╕ стор╕нок публ╕кац╕й з б╕олог╕╖.


[95] http://209.85.135.104/search?q=cache:QOGXm7D3ZhUJ:books.nap.edu/

openbook.php%3Frecord_id%3D5923%26page%3D1+%23+Theodosius+Dobzhansky:+

A+Man+For+All+Seasons+by+Francisco+J.+Ayala&hl=ru&ct=clnk&cd=11&gl=ua&cl

ient=firefox-a

This paper serves as an introduction to the following papers which werepresented at a colloquium entitled "Genetics and the Origin of Species", organizedby Francisco J.Ayala and Walter M.Fitch, held January 30-February 1, 1997, at theNational Academy of Sciences Beckman Center in Irvine, CA.


Ця стаття слугу╓ вступом до наступних статей, що були представлен╕ на

колокв╕ум╕ п╕д назвою "Генетика та походження вид╕в", орган╕зованому Франциско

Дж. Айяла та Волтером М. Ф╕тчем, й проведеному з 30 с╕чня по 1 лютого 1997 р.

в Нац╕ональн╕й Академ╕╖ Бекманського центру Наук в ╤рв╕н╕ (штат Кал╕форн╕я).


Genetics and the origin of species: An introduction


FRANCISCO J.AYALA AND WALTER M.FITCH


Department of Ecology and Evolutionary Biology, University of California, Irvine,

CA 92697-2525


"Theodosius Dobzhansky (1900-1975) was a key author of the Synthetic Theory of

Evolution, also known as the Modern Synthesis of Evolutionary Theory, which embodies

a complex array of biological knowledge centered around Darwin"s theory of evolution by

natural selection couched in genetic terms. The epithet "synthetic" primarily alludes to the

artful combination of Darwin"s natural selection with Mendelian genetics, but also to the

incorporation of relevant knowledge from biological disciplines. In the 1920s and 1930s

several theorists had developed mathematical accounts of natural selection as a genetic

process. Dobzhansky"s Genetics and the Origin of Species, published in 1937, refashioned

their formulations in language that biologists could understand, dressed the equations

with natural history and experimental population genetics, and extended the synthesis to

speciation and other cardinal problems omitted by the mathematicians".


[95] Генетика та походження вид╕в: вступ

Франциско Дж. Айяла та Волтер М. Ф╕тч


Факультет еколог╕╖ та еволюц╕йно╖ б╕олог╕╖, Ун╕верситет Кал╕форн╕╖, ╤рв╕н,

CA 92697-2525


"Теодос╕й Добжанський (1900-1975) був ключовим автором синтетично╖

теор╕╖ еволюц╕╖, також в╕домо╖ як сучасний синтез еволюц╕йно╖ теор╕╖. Вона


278278

вт╕лю╓ складну масу б╕олог╕чних знань, зосереджених навколо дарв╕нсько╖ теор╕╖

еволюц╕╖ за природним добором, сформульованим в генетичних терм╕нах. Еп╕тет

"синтетичний" головно вказу╓ на хитру комб╕нац╕ю природного добору Дарв╕на та

генетики Менделя, але також ╕ на по╓днання сутт╓вих знань з б╕олог╕чних дисципл╕н.

У 1920-30 рр. к╕лька теоретик╕в вивели математичн╕ п╕драхунки природного добору

як генетичного процесу. Праця Добжанського "Генетика та походження вид╕в", видана

1937 р., передала ╖хн╕ формулювання мовою зрозум╕лою для б╕олог╕в, прикрасила

р╕вняння природознавством та генетикою експериментальною, розширила синтез до

видоутворення та ╕нших кардинальних проблем, упущених математиками".


[96] http://www.mnsu.edu/emuseum/information/biography/abcde/dobzhansky_

theodosius.html

"In about 1915, he read and discussed Charles Darwin"s "On the Origin of Species"

with a friend. Reading the "Origin" reinforced his desire to become a professional biologist.

In May of 1921, he completed the requirements for his undergraduate degree, although

he never formally received a diploma. This was the end of his formal education. Upon

graduation, he took an academic position as an Assistant with the Faculty of Agriculture at

the Polytechnic Institute of Kyiv.


Despite the difficulties of his university years, he retained his enthusiasm for studying

ladybird beetles and he set to work on his research. Beginning in 1912, he began his

acquaintance with modern genetics. A young Professor of Botany, Gregory Levitsky,

brought genetics to Dobzhansky"s attention. By 1927, Dobzhansky had reached a frustrating

plateau in his efforts to understand evolution in nature. On December 27, 1927, he and his

wife arrived in the United States and started to work with Morgan and his group.


Evolution questions were certainly on his mind in 1932. In that year, he finally

wrote an article on variation and evolution of lady-beetles for publication in the American

Naturalist. Dobzhansky"s studies in population genetics served as a basis for his explanation

of how the evolution of races and species could have come about through adaptation. He

discovered that successful species tend to have a wide variety of genes that, while they do

not appear to be useful to the organism in its present environment, do provide a species

as a whole with genetic diversity. This diversity enables the species to adapt effectively to

changes in the surrounding environment".


References:


John A.Moore and Bruce Wallace, Dobzhansky"s Genetics of Natural Populations,

1981.


Written by: Emily Lei Pi Sze.


[96] "Приблизно 1915 року в╕н (Теодос╕й Добжанський) прочитав та обговорював

з╕ сво╖м другом працю Чарльза Дарв╕на "Про походження вид╕в". Читання

"Походження" посилило його бажання стати профес╕йним б╕ологом. У травн╕ 1921

року в╕н виконав ус╕ вимоги студентського вченого ступеня, хоча формально так

н╕коли й не отримав диплома. Це був к╕нець його формально╖ осв╕ти. На час випуску

Добжанський пос╕в академ╕чну посаду асистента на факультет╕ агрокультури

Ки╖вського Пол╕техн╕чного ╤нституту.

Незважаючи на складнощ╕ студентських рок╕в, в╕н збер╕г власний ентуз╕азм у

вивченн╕ б╕олог╕╖ та розпочав роботу над досл╕дженням. Починаючи з 1912 року,


279

знайомиться з тогочасними генетиками. Молодий професор ботан╕ки Григор╕й

Левитський звернув увагу Добжанського на генетику. До 1927 року Добжанський

сягнув т╕╓╖ сумно╖ стад╕╖ в навчанн╕, коли нема очевидного прогресу в намаганнях

зрозум╕ти еволюц╕ю в природ╕. 27 грудня 1927 року разом з дружиною в╕н прибув

до Сполучених Штат╕в Америки й почав працювати з Морганом та його групою.


Звичайно, питання еволюц╕╖ були в нього на думц╕ 1932 року, коли в╕н нарешт╕

написав статтю про вар╕ац╕ю та еволюц╕ю для публ╕кац╕╖ в "Американському

натурал╕ст╕". Вчення Добжанського з генетики населення слугували основою його

пояснення того, як еволюц╕я рас та вид╕в могла в╕дбуватися через адаптац╕ю. В╕н

виявив, що усп╕шн╕ види мають схильн╕сть волод╕ти широким розма╖ттям ген╕в,

як╕, якщо вони не ╓ корисними для орган╕зму в його природному оточенн╕, таки

забезпечують види загалом генетичним р╕зновидом".


Посилання:


Джон A. MУР та Брюс Валлас, "Генетика Добжанського про природн╕

населення", 1981 р.


Автор викладеного вище матер╕алу: Eм╕л╕ Лей П╕ Же.


[97] http://instruct.uwo.ca/zoology/441a/hist6.html

Part 6: Dobzhansky


"Dobzhansky"s career exemplifies much that went on in evolutionary thinking from

the 30s to the 70s.


After the three "giants" of the earlier era of mature theoretical evolutionary genetics,

bringing us up to the time of the Second World War, many more important players come

on the scene, too numerous to discuss in these brief notes. But by anyone"s standards,

one of the most influential evolutionary geneticists from the times of Fisher, Wright and

Haldane up through the Evolutionary Synthesis (see below) and on to modern times

was Theodosius Dobzhansky. There are several other very important contributors to our

developing view of evolutionary populations, such as Ernst Mayr, G.G. Simpson and


G.L. Stebbins, but we may single out Dobzhansky for two important reasons: because

one could easily substantiate a claim that he was truly the most influential of all the

biologists of the Evolutionary Synthesis, through his multi-edition text (note 1); and

because he provides a clear and fascinating illustration of a major trend in evolutionary

genetical thinking from the thirties through to the recent past. This concerns the

importance accorded to random factors in evolutionary change. In brief, in the space of

40 years - from the 30s to the early 70s - "evolution by random drift" went from broad

favour as part of evolutionary explanation to general, and pretty firm, disfavour.

"A Brief History of Evolutionary Genetics" by Paul Handford, Department of

Zoology, University of Western Ontario, 1998.


[97] Частина 6: Добжанський

"Кар"╓ра Добжанського слугу╓ прикладом того, що в╕дбувалося з еволюц╕йною

думкою з 30-х до 70-х рр.

П╕сля трьох "велетн╕в" ранньо╖ ери сформовано╖ теоретично╖ еволюц╕йно╖

генетики, ╕з наближенням Друго╖ св╕тово╖ в╕йни з"явля╓ться ще багато важливих

постатей, ╖х так багато, що год╕ про вс╕х розпов╕сти у цих коротких нотатках. Але


280280

за будь-якими стандартами одним з найб╕льш впливових еволюц╕йних генетик╕в з

час╕в Ф╕шера, Врайта та Халдейна, ╕з час╕в Еволюц╕йного Синтезису (див. нижче)

╕ аж до сьогодн╕ був Теодос╕й Добжанський. ╢ ще к╕лька ╕нших дуже важливих

учених, як╕ зробили св╕й внесок у нашу теор╕ю еволюц╕йних населень, яка на той

час розвивалася. Серед них - Ернст Маур, Г. Г. С╕мпсон та Г. Л. Стебб╕нс, але ми

вид╕ля╓мо Добжанського через дв╕ важлив╕ причини: тому що можна легко довести

правильн╕сть твердження того, що в╕н д╕йсно був найб╕льш впливовим з-пом╕ж ус╕х

б╕олог╕в Еволю╕йного Синтезу завдяки тому, що його текст випускали багаторазово;

╕ тому, що в╕н зрозум╕ло та дивовижно ╕люстру╓ головний напрямок в еволюц╕йн╕й

генетичн╕й думц╕, починаючи з тридцятих рок╕в до недавнього минулого. Це

стосу╓ться важливост╕, узгоджено╖ ╕з випадковими факторами в еволюц╕йн╕й зм╕н╕.

Загалом, протягом сорокових рок╕в (в╕д 30-х до 70-х рр.) "еволюц╕я випадковим

потоком" пройшла шлях в╕д широкого визнання як частини еволюц╕йного пояснення

до загального та довол╕ ст╕йкого осуду".


Хендфорд Пол. Коротка ╕стор╕я еволюц╕йно╖ генетики. В╕дд╕л зоолог╕╖. -

Ун╕верситет Зах╕дного Онтар╕о, 1998.


281

В╤Д╤БРАНИЙ СПАДОК


Гарно сказав Серж Кабала про те, як у Михайла Васильовича Остроградського

в╕дбирають науковий спадок. Шкода т╕льки, що в╕н не знав, як через стол╕ття

тужитимуться ц╕лковито в╕д╕брати укра╖нську духовну спадщину.


[98] http://wwwdim.uqac.uquebec.ca/~pjoyal/cours/8Mat102/notes/notes.html

NOTES HISTORIQUES


Theoreme de divergence


"Des cas speciaux de ce theoreme apparaissent dans des articles de Gauss en 1813,1833 et 1839. C"est un mathematicien russe, Michel Ostrogradsky, qui enonca et demontra

le theoreme general, lorsqu"il presenta en 1826 un article a l"Academie des Sciences deParis intitule "Demonstration d"un theoreme du calcul integral".


[98] ╤сторичн╕ нотатки

Теорема розходження

"Особлив╕сть ц╕╓╖ теореми з"явля╓ться у статтях де Го 1813-го, 1833-го та 1839 року.

Саме рос╕йський математик Михайло Остроградський сформулював та дов╕в

теорему загальност╕, яку було викладено 1826 року в статт╕ "Доведення теореми

╕нтегрального вирахування" Паризько╖ Академ╕╖ наук".


[99] http://members.aol.com/DominiqueCabala/chap3_histo.htm

Ondes et Relativite


Serge Cabala


Aspects historiques des ondes et de la relativite


"Michel Ostrogradsky (1801-1861) publia en 1834 a St-Petersbourg une formule

voisine de celle de Green. Cette formule remplace aussi une integrale de surface par une

integrale de volume.


La formule d" Ostrogradsky est un peu plus generale que le cas particulier de Green.

C"est elle qui est souvent utilisee en electromagnetisme.


Dans de nombreux ouvrages scientifiques, la formule d" Ostrogradsky est attribuee

a Green, et le nom d" Ostrogradsky est assez rarement cite dans les dictionnaires, memes

mathematiques, au contraire de celui de Green. On dit souvent formule de Green a la placed" Ostrogradsky, et l"on fait parfois volontairement cette confusion pour se conformer a

certains usages".


[99] Серж Кабала "Хвил╕ та в╕дносн╕сть"

╤сторичн╕ аспекти хвиль та в╕дносност╕


"Михайло Остроградський (1801-1861 рр.) у Санкт-Петербурз╕ в 1834 р. опубл╕кував

формулу, под╕бну до формули Гр╕на. Ця формула також зам╕ща╓ ╕нтеграл

поверхн╕ на ╕нтеграл об"╓му.


Формула Остроградського дещо б╕льш загальна, н╕ж окремий випадок Гр╕на.

Саме ╖╖ часто застосовують в електромагнетизм╕.


Серед численних наукових в╕дкритт╕в формулу Остроградського присвоюють

Гр╕ну, а ╕м"я Остроградського, на в╕дм╕ну в╕д ╕мен╕ Гр╕на, дуже р╕дко можна в╕дшукати

у словниках, в тому числ╕ й математичних.


282282

Часто формулу Гр╕на вживають зам╕сть формули Остроградського, ╕ така

плутанина робиться навмисне для певних потреб".


[100] http://www.unizar.es/ichm/reports/bshm.html

Report on the I.C.H.M Special Session in Honour of the Retirement of Ivor Grattan-

Guinness: The History of Nineteenth-Century Mathematics.


Session at the joint meeting of the British Society for the History of Mathematicsand the Canadian Society for History and Philosophy of Mathematics, Clare College,

Cambridge University, July 10, 2004.


Craig Fraser, "Mikhail Ostrogradksy"s 1850 Paper on the Calculus of Variations".


"Mikhailo Ostrogradsky (1801-1862) published a paper in 1850 in the memoirs ofthe St. Petersburg Academy of Science which presented in a general mathematical setting

some results from contemporary dynamical theory. From a modern viewpoint, his work

may be seen as the mathematical development of certain ideas of William Hamilton and

Carl Jacobi. The paper showed that Ostrogradksy"s particular technical innovation was

to derive the canonical equations for the case in which the variational integrand containshigher-order derivatives of the dependent variables. This derivation represented a nontrivial

extension of the existing theory.


Of some foundational interest was the very general viewpoint Ostrogradsky broughtto his investigation".


[100] Допов╕дь на особливих зборах МК╤М на честь виходу на пенс╕ю ╤вора

Гратана-Г╕ннесса: ╤стор╕я математики Х╤Х стол╕ття.

Збори на об"╓днан╕й зустр╕ч╕ Британсько╖ Орган╕зац╕╖ ╕стор╕╖ математики

та Канадсько╖ Орган╕зац╕╖ ╕стор╕╖ та ф╕лософ╕╖ математики, Коледж Клер,

Кембриджський ун╕верситет, 10 липня 2004 р.


Крег Фрейзер "Наукова стаття Михайла Остроградського про вирахування

вар╕ац╕й" (1850 р.).


"1850 р. Михайло Остроградський (1801-1862) опубл╕кував статтю у

наукових записках Санкт-Петербурзько╖ Академ╕╖ наук, як╕ презентували загальним

математичним чином деяк╕ результати ╕з тогочасно╖ динам╕чно╖ теор╕╖. З погляду

сучасност╕, його роботу можна розглядати як математичний розвиток деяких ╕дей

В╕льяма Гам╕льтона та Карла Якоб╕. Стаття показала, що специф╕чна техн╕чна

╕нновац╕я Остроградського повинна була виводити канон╕чн╕ р╕вняння для випадку,

коли вар╕ац╕йна п╕д╕нтегральна функц╕я м╕стить пох╕дну вищого порядку залежних

зм╕н. Це взяття пох╕дно╖ показало нетрив╕альне поширення в╕домо╖ теор╕╖.


Серйозне зац╕кавлення спричинила ╕ дуже загальна точка зору, яку

Остроградський висв╕тлив у досл╕дженн╕".


[101] http://www.unizar.es/ichm/reports/reportAMS04.html

International Comission on the History of Mathematics (ICHM)


Report on the ICHM-sponsored Day of Lectures (January 9, 02004) at the AMSMAA

meeting in Phoenix, Arizona


Speaker: Craig G Fraser (cfraser@chass.utoronto.ca), Inst. Hist. Phil. Sci. Tech.,

Victoria College, University of Toronto, Toronto, Ontario M5S1K7, Canada.


283

Title: Conceptions of General Analysis in Nineteenth-Century Mathematics:

Preliminary report


Abstract: "The paper concentrates on the decade from 1850 to 1860 and examines

parts of analysis related to the calculus of variations. Mathematicians such as Mikhailo

Ostrogradsky (1801-1862), Otto Hesse (1811-1874) and Alfred Clebsch (1833-1872)

formulated the results of their investigation at a greater level of generality than either

expository considerations or scientific applications would seem to have warranted. They

seemed to view their analytical formulations as instances of a much more general theory.

The paper describes some examples and explores conceptions of generality that guided

research in variational analysis at the middle of the nineteenth century, comparing the

outlook at this time with the perspectives of earlier and later researchers".


[101] Допов╕дь на орган╕зованому МК╤М Дн╕ Лекц╕й (9 с╕чня 2004 р.), на

зустр╕ч╕ AMS-MAA Фен╕кс, Aр╕зона

Допов╕дач: Крег Г. Фрейзе (cfraser@chass.utoronto.ca), ╤нститут ╕стор╕╖,

ф╕лолог╕╖, науки, техн╕ки, Коледж В╕ктор╕я, Ун╕верситет Торонто, Торонто,

Онтар╕о, M5S1K7, Канада.


Назва: Концепц╕╖ загального анал╕зу в математиц╕ Х╤Х стол╕ття: Вступна

допов╕дь


Витяг: "Тема допов╕д╕ зосереджу╓ться на десятил╕тт╕, починаючи з 1850-го по

1860 рр. та розгляда╓ частини анал╕зу, пов"язан╕ з вирахуванням вар╕ац╕й. Математики

Михайло Остроградський (1801-1862), Отто Гессе (1811-1874) та Альфред

Клебш (1833-1872) сформулювали результати свого досл╕дження на вищому р╕вн╕

всезагальност╕, н╕ж той, який могли гарантувати роз"яснювальн╕ анал╕зи чи науков╕

застосування. Здавалося, вони розглядали сво╖ анал╕тичн╕ формулювання як приклади

набагато загальн╕шо╖ теор╕╖. Допов╕дь опису╓ деяк╕ приклади та розгляда╓ концепц╕╖

всезагальност╕, що спрямовували досл╕дження вар╕ац╕йного анал╕зу в середин╕ Х╤Х

стол╕ття, пор╕внюючи погляди науковц╕в цього часу ╕з сприйняттям б╕льш ранн╕х та

п╕зн╕х досл╕дник╕в".


284284

ПОДВИЖНИЦТВО БЕЗ СПОД╤ВАНЬ НА ВИНАГОРОДУ


Ун╕кальн╕ дол╕ наших людей, яких житт╓в╕ стежки водили в далек╕ кра╖ ╕ кра╖ни,

ще довго хвилюватимуть ╕ захоплюватимуть нас. Ц╕ см╕лив╕ та мужн╕ шукач╕ л╕пшого

життя долали прал╕си Канади, джунгл╕ Амазонки, обживалися на австрал╕йських

побережжях, перетинали кр╕зь сиб╕рську тайгу ╕ Берингову протоку або незм╕рн╕

простори океан╕в... Агап╕й Гончаренко був одним з таких п╕онер╕в. ╤ вельми кумедно

читати "шпильки" на адресу людини з╕ сп╕вчутливою, ╕стинно християнською

душею...


[102] http://ohp.parks.ca.gov/default.asp?page_id=21388

Alameda


CALIFORNIA HISTORICAL LANDMARKS


"Ukraina" is the site of the farm and burial place of the Ukrainian patriot and exiled

orthodox priest Agapius Honcharenko (1832-1916) and his wife Albina. Honcharenko

was the first nationally conscious Ukrainian to arrive in the United States. He published

the first American newspaper in Russian and Ukrainian languages, The Alaska Herald,

from 1868-1872. He wrote the first book for the educational use of Native Alaskans. After

moving here from San Francisco in 1873, He continued to publish political literature, which

was smuggled into Czarist Russia. Honcharenko was a prominent scholar, humanitarian,

and early champion for human rights.


[102] Аламеда

Кал╕форн╕йськ╕ визначн╕ пам"ятки ╕стор╕╖


"Укра╖на" - це м╕сце, де розташована ферма й де поховано укра╖нського патр╕ота

╕ висланого православного священика Агаф╕я Гончаренка (1832-1916 рр.) та його

дружину Альб╕ну. Гончаренко був першим нац╕онально св╕домим укра╖нцем, який

прибув у Сполучен╕ Штати. У 1868-1872 рр. в╕н видавав першу американську газету

"Аляска Геральд" ("В╕сник Аляски" - перекладач) рос╕йською та укра╖нською

мовами. Першу книгу написав з метою осв╕чення абориген╕в Аляски. П╕сля пере╖зду

1873 року сюди ╕з Сан-Франциско в╕н ╕ дал╕ публ╕кував пол╕тичну л╕тературу, яку

та╓мно перевозили в царську Рос╕ю. Гончаренко був видатним ученим, гуман╕стом

та ревним захисником прав людини".


[103] http://www.holy-trinity.org/history/1896/12.27.Orth.%20Am.%20Messenger.

html

Our Foes


A certain runaway, monk Agapius Gontcharenko, residing not far from the city of

Alameda in California, on a farm of his own, which he has named "Ukraina", occasionally

makes the local population aware of his existence by volunteering most preposterous items

of information concerning Russia and the Russian Government. He has been a contributor

to the nihilistic paper "Progress", in which he published his autobiography; he still is

a contributor to the Ukrainophil organ "Svoboda" (Liberty) and other papers hostile to

Russia, both European and American. At one time he was very busy intriguing against our


285

Orthodox Mission in San Francisco, especially during the episcopate of Bishop Ioannes,

and, now, at the close of his days, he apparently is at his old tricks again. Thus he recently

stated in the "Examiner", that Russian agents are persecuting him, that his life is in danger,

that a price is set on his head, and other absurdities. Persons unfamiliar with our country

might believe him; therefore we think it necessary to declare that not a soul in Russia takes

the least interest in Gontcharenko, and that all that he tells about the persecution he suffers

from Russian agents, is unmitigated nonsense - the drivelling of a half crazy old man.

Russia will always be glad to make a present of such specimens to anybody that wants

them, so as to be rid of the bother of dealing with them at home.


Orthodox American Messenger, No. 8, December 27, 1896, p. 140.


[103] Наш╕ вороги

В╕домий б╕женець, монах Агап╕й Гончаренко, проживаючи недалеко в╕д м╕ста

Аламеда в Кал╕форн╕╖ на власн╕й ферм╕, яку в╕н назвав "Укра╖на", вряди-годи

заявля╓ про себе, пропонуючи абсолютно абсурдн╕ дописи з ╕нформац╕╓ю про

Рос╕ю та рос╕йський уряд. В╕н був сп╕вроб╕тником н╕г╕л╕стично╖ газети "Прогрес",

у як╕й опубл╕кував власну б╕ограф╕ю; в╕н ╕ дос╕ ╓ сп╕вроб╕тником укра╖ноф╕льно╖

газети "Свобода" та ╕нших видань, що ворогують з Рос╕╓ю - ╕ ╓вропейських, ╕

американських. Певний час в╕н був зад╕яний у заколот╕ проти Православно╖ М╕с╕╖

у Сан-Франциско, особливо п╕д час служби ╓пископа ╤оанна, ╕ нин╕, очевидно,

знову взявся за сво╖ фокуси. Так, нещодавно у "Спостер╕гачев╕" ("Examiner") в╕н

сказав, що його пересл╕дують рос╕йськ╕ агенти, що його життя в небезпец╕, що за

його голову встановлено ц╕ну та ╕нший абсурд. Люди, не знайом╕ з нашою кра╖ною,

можуть йому пов╕рити; тому ми вважа╓мо, що потр╕бно зробити все, аби в Рос╕╖

жодна людина не ц╕кавилася Гончаренком, ╕ пов╕домити, що все, що в╕н каже про сво╓

потерпання в╕д пересл╕дування рос╕йських агент╕в, ╓ явною н╕сен╕тницею - дур╕стю

нап╕вбожев╕льного старого. Рос╕я завжди буде рада подарувати так╕ екземпляри вс╕м

охочим, позбувшись у такий спос╕б клопоту, пов"язаного з ними вдома.


// Православний Американський В╕сник. - 1896. - ╧ 8. - 27 груд. - С. 140.


[104] http://www.miziuk.daytona-beach.fl.us/faq1.html,

Ukrainians in the United States By George A. Miziuk


(George A. Miziuk is a former Commissioner (1994-97) of the N.J. Governor"s Ethnic

Advisory Council. He also served as an Advisor (1991-94) to the N.J. State Vietnam

Veterans Memorial Commission).


"While Ukrainian immigration to the United States did not start until the latter

part of the 19th century, American historical records indicate that people with Ukrainian

names were on the North American continent as early as the 17th century. Perhaps the

first Ukrainian to arrive in the New World was Levrenty Bohun (also referred to as

Ivan Bohdan), according to legend, a doctor who accompanied Captain John Smith to

Jamestown, Virginia in 1608.


Records from the American War of Independence list names of Ukrainian volunteers

who served in the Continental Army, but little is known about them.


286286

The same is true of early Ukrainian settlers on the West Coast. These include Ukrainian

kozaks (exiled to Siberia and Alaska by the Russian Czars), who helped to settle a colony

near San Francisco called Fort Russ (today known as Fort Ross).


Reverend Ahapius Honcharenko, a native of Kyiv, settled in San Francisco where he

published the Alaskan Herald, a bi-weekly newspaper".


[104] М╕зюк Джордж А., "Укра╖нц╕ у Сполучених Штатах"

(Джордж А. М╕зюк - колишн╕й уповноважений (1994-97рр.) Ради з етн╕чних

питань губернатора штату Нью-Джерс╕. В╕н також працював радником (1991-94 рр.)

Державно╖ Ком╕с╕╖ Пам"ят╕ Ветеран╕в В"╓тнаму штату Нью-Джерс╕).


"Водночас, коли укра╖нська ем╕грац╕я у Сполучен╕ Штати ще не почалася (до

друго╖ половини Х╤Х стол╕ття), американськ╕ ╕сторичн╕ записи св╕дчать, що люди з

укра╖нськими ╕менами жили на П╕вн╕чноамериканському континент╕ нав╕ть у XVII

стол╕тт╕. Можливо, першим укра╖нцем, який приплив у Новий Св╕т, був Лаврент╕й

Богун (також згаду╓ться п╕д ╕менем ╤ван Богун). За легендою, в╕н був л╕карем, який

1608 року супроводжував кап╕тана Джона См╕та до Джеймстауна, що у В╕рджин╕╖.


У записах з американсько╖ в╕йни за незалежн╕сть пода╓ться список укра╖нських

волонтер╕в, як╕ служили в континентальн╕й арм╕╖, але про них самих в╕домо мало.


Такою ж правдивою ╓ ╕нформац╕я про ранн╕х укра╖нських поселенц╕в на

Зах╕дному Узбережж╕. Ними були укра╖нськ╕ козаки (т╕, яких вигнали до Сиб╕ру та

Аляски рос╕йськ╕ цар╕), як╕ допомагали утворювати б╕ля Сан-Франциско колон╕ю,

що називалася Форт Русс (сьогодн╕ в╕дома п╕д назвою Форт Росс).


Преподобний Агап╕й Гончаренко, уродженець Ки╓ва, оселився в Сан-Франциско,

де публ╕кував "В╕сник Аляски" (Alaskan Herald) - газету, що виходила раз на два

тижн╕".


[105] http://www.ualberta.ca/~cius/announce/media/Media%202001/2001-02-13.htm

Canadian institute of Ukrainian Studies


Media Release, February 13, 2001


Exploring Facets of the Ukrainian Canadian Past


"The Reverend Honcharenko, of course, is celebrated in early American Ukrainian

history for having published the newspaper Alaska Herald/Svoboda from 1867 to 1872.

An Orthodox priest from a proud Cossack family in central Ukraine, Honcharenko


- whose real name was Andrii Humnytsky - was a social revolutionary in the Christian

anarchist mould and a fierce critic of Russian autocracy. Although dismissed by some as

an eccentric, his singular achievements and larger-than-life character have earned him a

lasting place in the mythology of Ukrainians on the North American continent".

[105] Канадський ╤нститут Укра╖нських досл╕джень

Мед╕а Рел╕з, 13 лютого 2001 р.

Досл╕джуючи факти укра╖нського канадського минулого


"Звичайно, Преподобний Гончаренко шану╓ться в ранн╕й американськ╕й

укра╖нськ╕й ╕стор╕╖ за те, що з 1867 по 1872 рр. публ╕кував газету "В╕сник Аляски" /


287

"Свобода". Православний священик ╕з гордо╖ козацько╖ с╕м"╖ в центральн╕й Укра╖н╕,

Гончаренко (справжн╓ ╕м"я Андр╕й Гумницький) був соц╕альним революц╕онером

з поглядами християнського анарх╕ста й жорстким критиком рос╕йсько╖ автократ╕╖.

Хоча А. Гончаренка й ╕гнорували, вважаючи ексцентричним, його винятков╕

досягнення та характер, що був "б╕льшим, н╕ж життя", забезпечили йому пост╕йне

м╕сце в м╕фолог╕╖ укра╖нц╕в на П╕вн╕чно-Американському континент╕".


[106] http://www.holy-trinity.org/history/1911/04.09.call.html

Tolstoi"s Confessor Long an Exile in California


"IN THE HILLS BACK OF OAKLAND, FATHER AGAPIUS HONCHARENKO

IS BRINGING TO A CLOSE A LONG LIFE OF REMARKABLE DEVOTION AND

SACRIFICE TO HIS CAUSE...


Hated and feared by a mighty government, though the course of his life has almost

run, aged Agapius Honcharenko, priest of the Greek church, and confessor to Count Leo

Tolstoi, struggles with the last of an enormous vitality to accomplish his life"s work before

he dies. For the emancipation of the Russian serf he gave up an imperial position, suffered

the tortures of a Russian prison, and exiled himself from family and friends. He has

successfully pitted himself against spy and assassin, who have sought for half a century to

collect the five thousand rubles placed as a price on his head. Today, battling to accomplish

that which he understood 50 and more years ago, this patriarchal deliverer of his people

lives in a hidden nook of the mountains of Alameda county, California, apart from the

world but still crying for freedom"


"The story of his life is the history of a great purpose and a magnificent achievement;

a tale of laughter, love and tragedy. It is a record of moral heroism without thought or hope

of plaudits or recompense; the chronicle of a good life well lived and impending death

faced with stoicism and resignation".


"The spirit of willing but the flesh is weak".


The San Francisco Call, Sunday, April 9, 1911.


Reprinted in the Holy Trinity Cathedral LIFE, Vol. 6, No. 8, April 1999.


[106] Вигнання та довге перебування в Кал╕форн╕╖ спов╕дувача Толстого

"М╕ж пагорб╕в, за Оукландом, отець Агап╕й Гончаренко демонстру╓ разючу

жертовн╕сть та в╕рн╕сть власн╕й справ╕.

Його ненавид╕в та боявся сильний уряд, в╕н вт╕кав усе життя. Старий Агаф╕й

Гончаренко, священик грецько╖ церкви та спов╕дувач графа Льва Толстого, ╕з

останньою величезною енерг╕йн╕стю бореться за те, щоб устигнути завершити

роботу свого життя. Через боротьбу за зв╕льнення кр╕пак╕в в╕н покинув ╕мперську

посаду, страждав в╕д тортур у рос╕йськ╕й в"язниц╕, змушений був розлучитися

╕з с╕м"╓ю та друзями. В╕н усп╕шно протистояв шпигунам та вбивцям, як╕

п╕встол╕ття ганялися за п"ятьма тисячами рубл╕в, що ╖х тод╕ давали за його голову.

Сьогодн╕, намагаючись завершити те, що розпочав б╕льш як 50 рок╕в тому, цей

патр╕архальний спаситель свого народу живе у в╕ддаленому куточку в горах на

територ╕╖ Аламеда, що в Кал╕форн╕╖, будучи в╕дд╕леним в╕д св╕ту, але прагнучи

до свободи".


"╤стор╕я його життя - це ╕стор╕я великого призначення та чудового досягнення,

╕стор╕я з╕ см╕хом, любов"ю та трагед╕╓ю. Це св╕дчення морального геро╖зму без думки


288288

чи над╕╖ на овац╕╖ або ж винагороду; хрон╕ка г╕дно прожитого життя та неминучо╖

смерт╕ перед лицем сто╖цизму та покори".


"Дух протисто╖ть, та плоть ╓ слабкою".


"Сан-Франциско Кол" , нед╕ля, 9 кв╕тня, 1911 р.


Передруковано в кафедральному собор╕ Свято╖ Тр╕йц╕ LIFE, том 6, No. 8,

кв╕тень 1999 р.


Myron B. Kuropas "Ukrainians in America", Lerner Publications Company,

Minneapolis, 1996.


Куропас Мирон. Укра╖нц╕ в Америц╕. - М╕неапол╕с: Лернер Пабл╕кейшнс

Кампан╕, 1996.


[107] ╤ВАН ВОЛАНСЬКИЙ

С. 25-27


"Шенандоа (штат Пенсильван╕я) була першою укра╖нсько-американською

громадою у Сполучених Штатах. 1884 року перший в Америц╕ укра╖нський

католицький священик отець ╤ван Воланський ем╕грував до США. В╕н походив

╕з Галичини - земл╕, де сильним був дух укра╖нського в╕дродження. Воланський

при╖хав до Ф╕ладельф╕╖, щоб показати власний мандат римо-католицькому

арх╕╓пископов╕ Патр╕ку Раяну. Але Раян в╕дмовився зустр╕тися з Воланським ╕

запропонував йому, оск╕льки той був одружений, негайно повернутися в Укра╖ну.

Хоча Римо-католицька церква повн╕стю визнавала Укра╖нську католицьку

церкву та ╖╖ одружене духовенство, арх╕╓пископ Раян не дозволив одруженому

священиков╕ бути в його ╓парх╕╖. Воланський про╕гнорував пропозиц╕ю

арх╕╓пископа Раяна, обумовивши це тим, що лише його настоятель у Львов╕ може

вимагати в╕д нього повернення назад. Воланський по╖хав до Шенандоа й почав

там працювати.


До 1885 року Воланський побудував першу в Сполучених Штатах укра╖нську

церкву - церкву Св. Михайла та Архангела в Шенандоа. 1887 року в╕н подорожу╓

з Нью-Йорка до М╕неапол╕са. Дорогою в╕н хрестить д╕тей, в╕нча╓ молодят та

перекону╓ людей у вс╕х великих укра╖нських поселеннях будувати церкви, бо це

стало б першим кроком до створення ╖хн╕х громад.


Воланський допомагав в орган╕зац╕╖ Братства Св. Миколи - першого

укра╖нського товариства вза╓модопомоги, або "поховального товариства".

Товариство надавало грош╕ для похоронних витрат та позики сво╖м членам та ╖хн╕м

с╕м"ям. 1886 року Воланський заснував першу в Сполучених Штатах укра╖номовну

газету "Америка". В╕н орган╕зував укра╖нську читальну залу, заняття з читання

та письма, хор та кооперативний ун╕вермаг, п╕дпри╓мство самодопомоги, яке

належало ╕ було п╕д кер╕вництвом укра╖нц╕в. Невдовз╕ цей магазин мав в╕дд╕ли в

п"яти м╕стах Пенсильван╕╖.


Воланський був також орган╕затором сп╕лок. Коли 1888 року страйк шахтар╕в

перейшов у насилля, Воланський був, напевне, ╓диним католицьким священиком,

який у той час брав активну участь в трудовому рус╕, допомагав об"╓днати

страйкар╕в у боротьб╕ проти нечесних умов прац╕. Його робота для укра╖нських

американц╕в зак╕нчилась, коли 1889 року Католицька церква в Укра╖н╕ в╕дкликала

отця Воланського до Львова.


289

До цього часу ем╕гранти-русини не називали себе укра╖нцями. Лише з при╖здом

отця Воланського деяк╕ русини в Америц╕ почали називати себе укра╖нцями. До

1914 року лише приблизно 40 % укра╖нських ем╕грант╕в, здеб╕льшого з Карпатсько╖

Укра╖ни, називали себе русами. Приблизно 20 % при╓дналися до Рос╕йсько╖

православно╖ церкви в Америц╕ та називали себе рос╕янами. Завдяки зусиллям отця

Воланського та його наступник╕в, решта 40 % прийняли назву "укра╖нець" як власне

етн╕чне походження. Вони були найб╕льш сол╕дарн╕ з Укра╖ною та ╖╖ боротьбою за

незалежн╕сть".


С. 52


"╤снування укра╖нсько╖ преси у Сполучених Штатах розпочалося 1868 року з

газети отця Агап╕я Гончаренка "Аляска Геральд". Першою укра╖номовною газетою

у США була "Америка", яку 1886 року вперше опубл╕кував отець Воланський.


Найстар╕шою в св╕т╕ укра╖номовною газетою, яка видавалася безперервно, ╓

"Свобода" (╖╖ почали видавати 1894 року). У багатьох аспектах це була газета сп╕лки,

яка п╕дтримувала намагання укра╖нських шахтар╕в покращити власне життя. Тепер,

друкуючись п"ять раз╕в на тиждень, з 1894 року "Свобода" стала оф╕ц╕йною газетою

Укра╖нсько╖ Нац╕онально╖ Асоц╕ац╕╖".


[108] ЛАВРЕНТ╤Й БОГУН та АГАП╤Й ГОНЧАРЕНКО

С. 16-17


"Однак ╕сторики вважають, що окрем╕ укра╖нц╕ при╖жджали до П╕вн╕чно╖

Америки ще задовго до масових м╕грац╕й. В американських ╕сторичних записах

XVII та XVIII стол╕ть трапляються укра╖нськ╕ ╕мена. Прим╕ром, англ╕йський колон╕ст

Джон См╕т подорожував по Укра╖н╕ ╕ в спогадах про цю подорож згадав укра╖нця

Лаврент╕я Богуна. Цей чолов╕к супроводжував См╕та до Джеймстауна у В╕рджин╕ю

1607 року.


Записи час╕в Американсько╖ революц╕йно╖ в╕йни та Громадянсько╖ в╕йни подають

перел╕к укра╖нських ╕мен. Також 1809 року Рос╕я створила фортецю та колон╕ю б╕ля

Сан-Франциско в Кал╕форн╕╖, яку було названо "Форт Рус" (тепер в╕дома п╕д назвою

"Форт Рос"). Серед ранн╕х поселенц╕в ц╕╓╖ колон╕╖ були укра╖нськ╕ козаки, яких

рос╕йськ╕ цар╕ вигнали до Сиб╕ру та Аляски. Однак про цих ранн╕х ем╕грант╕в нам

в╕домо дуже мало.


Преподобний Агап╕й Гончареко, американський видавець Х╤Х стол╕ття,

народився 1832 року б╕ля Ки╓ва та зак╕нчив Ки╖вську православну богословну

сем╕нар╕ю, школу для православних священик╕в. Коли Гончаренко став священикомрезидентом

рос╕йського посольства в Аф╕нах, в╕н почав виступати проти царя.

Рос╕йська та╓мна пол╕ц╕я арештувала Гончаренка".


290290

ЯПОНСЬКИЙ КЛАСИК ВАСИЛЬ ╢РОШЕНКО


Могутня постать Василя ╢рошенка у нас мало вивчена, творч╕сть його недостатньо

популяризована, залиша╓ться спод╕ванка лише на прийдешн╕х досл╕дник╕в...


1914 року в Япон╕╖ члени Мистецько╖ групи "Яра" В╕рляна Ткач, Ванда Ф╕ппс

та Ватокук Уенно створили виставу "Сл╕пий з╕р". Темою вистави ╓ життя Василя

╢рошенка.


╤з в╕дгук╕в:


"...Як Василь ╢рошенко, мистецька група "Яра" шука╓ св╕тла в житт╕ та

мистецтв╕ для того, щоб перебороти людську "темноту": расов╕, культурн╕ та

соц╕альн╕ упередження" ╤рен М╕ллер, Слов"янська та сх╕дно-╓вропейська вистава,

ос╕нь 1993 р.


"Першим укра╖нцем, який зробив значний внесок у встановлення

╕нтеркультурних зв"язк╕в м╕ж Укра╖ною та Япон╕╓ю, був Василь ╢рошенко

(1890-1952) - сл╕пий письменник та есперантист, який жив у Япон╕╖ в 1914-

16 та 1919-21 рр., публ╕кував сво╖ роботи в японських наукових та л╕тературних

журналах. Казки та легенди Ярошенко написав японською, яку вивчив, та есперанто,

яку в╕н знав досконало. Ц╕ казки стали добре в╕домими, а деяк╕ з них були нав╕ть

опубл╕кован╕ в японських шк╕льних п╕дручниках". В╕╓слав Котанськ╕, ╕з виступу на

М╕жнародн╕й конференц╕╖ з вивчення Япон╕╖, 19-12 травня 2006 р.


[109] http://miresperanto.narod.ru/pri_esperantistoj/jeroshenko.htm

У передмов╕ до одного з твор╕в Василя ╢рошенка Лу-С╕нь, китайський класик,

вчений ╕ письменник, написав про укра╖нського сл╕пого л╕тератора таке:

"На╖вна краса та реальн╕сть його мр╕╖ стала для мене зрозум╕лою. Можливо, ця

мр╕я була вуаллю, що прикривала трагед╕ю митця? Я також був мр╕йником, я закликав

автора не розлучатися ╕з його прекрасною дитячою мр╕╓ю. Я закликав читач╕в ув╕йти

в цю мр╕ю, побачити справжню веселку та зрозум╕ти, що ми не лунатики"


1) Лу С╕нь писав у передмов╕ до його казок, опубл╕кованими китайською:

"Я зрозум╕в трагед╕ю людини, котра мр╕╓, щоб люди любили один одного, але не

може зд╕йснити свою мр╕ю. ╤ мен╕ в╕дкрилась його на╖вна, прекрасна ╕ разом з тим

реальна мр╕я. Можливо, ця мр╕я - вуаль, що прихову╓ трагед╕ю художника?" (про

Василя ╢рошенка).


[110] http://www.brama.com/yara/blind-review.html

╤з в╕дгук╕в на п"╓су Яра Артс Груп "Сл╕пий з╕р" (╖╖ створили В╕рляна Ткач,

Ванда Ф╕ппс, Ватока Уенно):


"Like Vasyl Eroshenko, the Yara Arts Group is seeking light in life and art with the

aim of overcoming our human "darkness": racial, cultural and social prejudice". Irene

Miller, Slavic and East European Performance, fall 1993".


[110] "Як ╕ Василь ╢рошенко, Яра Артс Груп шука╓ св╕тло в житт╕ та мистецтв╕,

аби перебороти людську "темноту": расов╕, культурн╕ та соц╕альн╕ упередження".


291

[111] ╤рен М╕ллер, Слов"янська та Сх╕дно-╓вропейська вистава, ос╕нь 1993 р.

"With just such a vision in mind, Tkacz created Blind Sight, based on the true story

of the life of a blind Ukrainian poet named Vasyl Eroshenko, to traveled to Tokyo in 1914

and, writing in Japanese, became a noted author there. "Peter Bejger, American Theatre,

September 1993".


[111] "Маючи таке бачення, Ткач створила "Сл╕пий з╕р", який базу╓ться на

правдив╕й ╕стор╕╖ з життя сл╕пого укра╖нського поета на ╕м"я Василь ╢рошенко, який

1914 року по╖хав до Ток╕о ╕, пишучи японською, став там в╕домим автором".

П╕тер Бейджер, Американський театр, вересень 1993 року.


[112] http://www.ukrweekly.com/Archive/1999/369915.shtml

In the foreword to one of Vasyl Yaroshenko"s works, Lu Hsun, a Chinese scholar,

wrote about the blind writer from Ukraine:


"His naive beauty and the reality of his dream became clear to me. Perhaps this dreamwas a veil that covered the tragedy of an artist? I also was a dreamer, I called upon the

author not to part with his beautiful childish dream. I called upon the readers to enter thisdream, to see a genuine rainbow and understand that we were not sleep-walkers".


[112] У передмов╕ до одн╕╓╖ з роб╕т Василя ╢рошенка Лу С╕нь, китайський

вчений, написав про сл╕пого письменника з Укра╖ни так: "Його на╖вна краса

та реальн╕сть його мр╕╖ стали мен╕ зрозум╕лими. Можливо, ця мр╕я була вуаллю,

яка прикривала трагед╕ю митця? Я також був мр╕йником, я закликав автора не

розлучатися з╕ сво╓ю прекрасною дитячою мр╕╓ю. Я закликав читач╕в ув╕йти в цю

мр╕ю, побачити справжню веселку та зрозум╕ти, що ми не лунатики".

[113] http://www.suite101.com/article.cfm/esperanto/57396

"The Russian Revolution, which began on October 4th 1917, had serious consequences

for Vasyl Eroshenko, as it did for everyone of Russian nationality. Eroshenko was no longer

able to receive the regular income his parents had provided during his travels. And to add to

his problems, he was expelled from Calcutta by British government officials who regarded

any Russian with great suspicion. It didn"t matter that Eroshenko was as unpolitical an

individual as you could find anywhere: the fact that he was Russian constituted sufficient

grounds for his expulsion and he was obliged to leave India altogether. He made his way

back to Japan and reached Tokyo in July 1919.


Ironically enough, after his return to Japan, Eroshenko did become associated with

the socialist movement. He met and made friends with Takatu Seido (1893-1974) who,

soon after, helped to found the Communist Party of Japan. Takatu introduced Eroshenko

to other young Japanese socialists, one of whom, Kamitika Itiko (1888-1980) helped the

young Russian a great deal. Itiko was a journalist who later became an influential member

of the Japanese Socialist party, and, although neither of them knew it at the time, she laid

the foundation for Eroshenko"s later friendship with the Chinese novelist, Lusin.


Although Eroshenko was able to earn some money by teaching Esperanto and working

as a masseur he needed more. (He does not seem to have been able to derive any income

from his musical talents, which I find rather strange.) And so, helped by Kamitika Itiko,

(and by other Japanese friends too), Eroshenko began to write stories, which he called


292292

"fables" in the Japanese language and to sell them to various journals. These stories had

a certain quality which really appealed to Japanese readers. I"m not sure exactly what it

was, but they certainly also had a lyrical quality to them and that resulted in Eroshenko

being known as the "Blind Poet". In fact, with one exception, Eroshenko does not seem to

have written any poems in any language during his time in Japan. The only poem which

is known is "Antaudiro de la Ciganino" (The Gypsy"s Prophecy), which he recited at

the Japanese Esperanto Conference in 1920. On that occasion, his dramatist friend Akita

Uzyaku translated the poem into Japanese and read out that version to the audience.


But it was as a writer of prose that Eroshenko became known as in Japan and in 1920

his portrait was painted by a short-lived but well-known painter of the modern school,

Nakamura Tune (1888-1924). And as we will see, later his stories also had a strong appeal

to the Chinese temperament".


David Poulson


[113] "Рос╕йська революц╕я, що почалась 4 жовтня 1917 року, мала серйозн╕

насл╕дки для Василя ╢рошенка, як ╕ для будь-кого, хто був за нац╕ональн╕стю

рос╕янином. ╢рошенко вже не м╕г отримувати пост╕йний прибуток, який п╕д час

подорож╕ йому надавали батьки. До того ж британський уряд, який ╕з великою

п╕дозрою ставився до будь-якого рос╕янина, вигнав його ╕з Калькутти. Не мало

значення те, що ╢рошенко був не причетним до пол╕тики та ╕ндив╕дуумом, якого

можна знайти будь-де: той факт, що в╕н був рос╕янином, надавав повн╕ п╕дстави для

вигнання ╕ разом з тим в╕н був змушений покинути ╤нд╕ю. ╢рошенко повернувся до

Япон╕╖ та при╖хав до Ток╕о в липн╕ 1919 року.

За ╕рон╕╓ю дол╕, п╕сля повернення до Япон╕╖ його почали асоц╕ювати ╕з рухом

соц╕ал╕ст╕в. В╕н познайомився та здружився ╕з Такату Сейдо (1893-1974), який згодом

допом╕г заснувати Комун╕стичну парт╕ю Япон╕╖. Такату познайомив ╢рошенка з ╕ншими

молодими японськими соц╕ал╕стами, одна з яких, Кам╕т╕ка ╤т╕ко (1888-1980) ду же

допомогла молодому рос╕янинов╕. ╤т╕ко була журнал╕сткою, яка п╕зн╕ше стала впливовим

членом Японсько╖ Соц╕ал╕стично╖ парт╕╖, ╕, хоча про це в той час н╕хто не знав, вона

заклала п╕д╜рунтя п╕зн╕шо╖ дружби ╢рошенка та китайського письменника Лу С╕на.


╢рошенко м╕г заробляти викладанням есперанто та працюючи масажистом,

однак йому потр╕бно було б╕льше грошей. (В╕н, на м╕й подив, здавалося, не заробляв

на власних музичних талантах). Отож, з допомогою Кам╕т╕ки ╤т╕ко (а також ╕нших

японських друз╕в) ╢рошенко почав писати японською мовою ╕стор╕╖, як╕ називав

"байками", та продавати ╖х у р╕зн╕ журнали. Цим ╕стор╕ям була притаманна певна

як╕сть, яка дуже подобалася японським читачам. Я не впевнений, що саме це було,

але вони мали певн╕ л╕ричн╕ якост╕, в результат╕ чого ╢рошенка знали як "сл╕пого

поета". Насправд╕, за одним винятком, п╕д час перебування в Япон╕╖ ╢рошенко,

здавалося б, не написав жодного в╕рша жодною мовою. ╢диний в╕рш в╕домий

п╕д назвою "Antaudiro de la Ciganino" ("Пророцтво циган"), який в╕н декламував

на Конференц╕╖ есперанто в Япон╕╖ 1920 року. З тако╖ нагоди його друг-драматург

переклав поему на японську мову та прочитав цю верс╕ю перед аудитор╕╓ю.


Але в Япон╕╖ ╢рошенко прославився саме як проза╖к, а 1920 року його портрет

написав добре в╕домий художник Накамура Тюн (1888-1924). ╤, як ми побачимо,

п╕зн╕ше його ╕стор╕╖ також мали сильне посилання на китайський темперамент".


Дев╕д Поулсон


293

[114] http://bahai-library.com/east-asia/divine.flag/chapter3.html

"Eroshenko was a Russian Esperantist associated with the School for the Blind. He

knew Mr. Torii, who was a student at the school, and introduced him to Miss Alexander. She

taught the Faith to both of these friends. Eroshenko did not commit himself to becoming

a Baha"i...


In 1915 Mr. Eroshenko translated the Arabic portion of The Hidden Words

(Kakusaretaru Kotoba) into Esperanto and it was printed about 1916. Miss

Alexander read the book to him and he first took it down in English Braille".


Unfurling the Divine Flag in Tokyo: An Early Baha"i History by Barbara R. Sims,

Baha"i Publishing Trust of Japan, 1998.


[114] ╢рошенко був рос╕йським есперантом, якого асоц╕ювали з╕ Школою для

сл╕пих. В╕н знав м╕стера Тор╕╕, який навчався у Школ╕ та познайомив його ╕з м╕с

Александер. Вона викладала В╕ру обом цим друзям. ╢рошенко не став Баха╕...

1915 року ╢рошенко переклав арабську частину "Прихованих сл╕в" (Какусаретару

Котоба) на мову есперанто, ╕ цей переклад було надруковано десь 1916 року.


С╕мс Барбара Р. Розгортання божественного прапора в Ток╕о: рання ╕стор╕я

Баха╕. - Баха╕: Пабл╕ш╕нг Траст Япон╕╖, 1998.


[115] http: //bekkoame.ne.jp/~gensei/ten/ebosu.html

"Blind Russian poet Vasil Eroshenko was born in Russia in 1890. He had been a

healthy and cheerful boy, but lost sight suffering from serious illness at the age of 4. The

dark world had changed his character drastically...


He entered a school for the blinds in Moscow, but completely isolated world under

the strict surveillance injured seriously the sensitive boy, and planted rebellious spirit in

him before long.


In 1909, Eroshenko who returned home, got a job in the orchestra consisting of blind

people and learned the Esperanto which was an artificial international language.


In 1912, while traveling he heard the rumor that Japan was very generous to blinds,

and decided to go to Japan.


After learning Japanese and exchanging letters in Esperanto in Russia, he finally

landed on his longing land of Japan.


In those days, Soma Kokko held a society for the study of Russian Literature at regular

interval.


She met Eroshenko through the introduction of Katayama Shin, a professor of Waseda

Univiesity. She decided to look after him and Eroshenko was so attached to her as to call

her a mother. Eroshenko became a model of painting of Turura Goro or Nakamura Tune.

At the reading circle of scenario, his script was read and the way of cultural exchange

opened before him by the care of Soma Kokko.


On the other hand, he had gradually devoted himself to socialism, and was suspected

of being the member of Bolshevik.


Policemen surrounded the Nakamuraya Bakery, broke into the room of Kokko to

find Eroshenko and forced to take him to a police station.


294294

At this time, the couple of Soma accused of the policemen and forced the head of the

police station to resign the post.


In spite of such a protection, Eroshenko was exiled at the third time of his arresting

in 1921.


Later, Eroshenko was invited by Lu Xun and went to Beijing. He taught at Beijing

University and was engaged in writing a drama.


And he joined the May Day and the international meeting of Esperantist in China as

he had done in Japan.


In 1923, he retuned to Russia and worked for the blind and died in his hometown in

1952".


[115] "Сл╕пий рос╕йський поет Василь ╢рошенко народився в Рос╕╖ 1890 року.

В╕н був здоровим та веселим хлопцем, але в чотири роки втратив з╕р через серйозну

хворобу. Св╕т темряви дуже зм╕нив його характер...

В╕н вступив у школу для сл╕пих в Москв╕, але повн╕стю ╕зольований св╕т

п╕д суворим наглядом серйозно травмував чутливого хлопця, ╕ заклав у нього

повстанський дух.


1909 року ╢рошенко, повернувшись додому, отримав роботу в оркестр╕, до

складу якого входили сл╕п╕, вивчив штучну м╕жнародну мову есперанто.


1912 року, подорожуючи, в╕н почув пл╕тку про те, що Япон╕я дуже добре

ставиться до сл╕пих, в╕дтак вир╕шив туди по╖хати.


П╕сля вивчення японсько╖ та обм╕ну листами мовою есперанто в Рос╕╖, в╕н

нарешт╕ ос╕в на японськ╕й земл╕.


В т╕ дн╕ Сома Кокко керувала товариством вивчення рос╕йсько╖ л╕тератури.


╤з ╢рошенком ╖╖ познайомив Катяма Ш╕н, професор ун╕верситету Васеда. Вона

вир╕шила доглядати за ним, ╕ ╢рошенко наст╕льки прв"язався до не╖, що почав

називати мамою. ╢рошенко став моделлю для картини Турура Горо чи Накамура

Тюн. Його роботи читали в читацькому гуртку, а спос╕б культурного обм╕ну в╕дкрився

перед ним за сприяння Соми Кокко.


З ╕ншого боку, в╕н поступово присвятив себе соц╕ал╕зму, його п╕дозрювали в

тому, що був б╕льшовиком.


М╕л╕ц╕онери оточили пекарню Накамура, ув╕рвалися в к╕мнату Кокко, щоб

знайти Ярошенка та примусово забрати його до в╕дд╕лку м╕л╕ц╕╖. Саме тод╕ подружжя

Сом звинуватило м╕л╕ц╕онер╕в та змусила кер╕вника в╕дд╕лку м╕л╕ц╕╖ в╕дмовитися в╕д

посади.


Незважаючи на таку протекц╕ю, ╢рошенко потрапив у вигнання п╕сля третього

арешту 1921 року.


П╕зн╕ше на запрошення Лу С╕ня ╢рошенко по╖хав до Пек╕на. В╕н викладав у

Пек╕нському ун╕верситет╕ та писав драматичн╕ твори. Як ╕ в Япон╕╖, у Кита╖ в╕н

при╓днався до Мей Дей та м╕жнародно╖ зустр╕ч╕ есперантист╕в.


1923 року в╕н повернувся до Рос╕╖, працював для сл╕пих та помер у р╕дному м╕ст╕

1952 року".


Цю ╕нформац╕ю розм╕стила Йош╕мура Наохайро.


295

Х╤БА ЗУСТР╤НУТЬСЯ В ЕНЦИКЛОПЕД╤ЯХ


[116] "From The History Channel UK comes this shaggy dog story: "During the

Boer War of 1899-1902 in South Africa, the commander of one of the Boer regiments

was the Ukrainian Yuriy Budiak. Winston Churchill, a military journalist, was taken

prisoner by these troops. Budiak himself saved Churchill from execution. Later thanks

to an appreciative Churchill, Budiak entered Oxford University. He later worked in the

government of the Ukrainian People"s Republic, and then he faced Soviet camps and death

in 1943".

[116] "Британський журнал "Г╕стор╕ Ченел Юкей" (History Channel UK)

пов╕домля╓ таку ╕стор╕ю: " П╕д час англо-бурсько╖ в╕йни (П╕вденна Африка) в 1899-

1902 роках, командир одного з загон╕в бур╕в, укра╖нець Юр╕й Будяк, врятував в╕д

розстр╕лу одного молодого англ╕йського в╕йськового журнал╕ста В╕нстона Черч╕лля.

Згодом останн╕й допом╕г Ю. Будяку вступити до Оксфордського ун╕верситету. 1917

року ╕ Ю. Будяк працю╓ в уряд╕ Укра╖нсько╖ Народно╖ Республ╕ки. 1943 року помира╓

в радянському концтабор╕".

Л╕то 2005. Номер 127. Журнал центр Черч╕лля та громадськост╕


296296

"КОРОЛЬ АМЕРИКИ"


[117] http://www.ukrweekly.com/Archive/2002/520202.shtml,

Former Canadian Governor General Ramon Hnatyshyn dead at age 68 byChristopher Guly


"Whatever he did, though, "he never forgot his heritage or his people", said Archbishop

Yurij Kalitschuk, head of the Toronto and Eastern Eparchy of the Ukrainian Orthodox

Church of Canada during his sermon at the state funeral.


"When others hid their identity and changed their surnames to fit in, he wore his

heritage on his sleeve - [and] enjoyed saying that he changed his name to Hnatyshyn to

get elected in Saskatoon West".


According to long-time friend and eulogist, Quebec Liberal Sen. Yves Morin, Mr.

Hnatyshyn considered his official visit to Ukraine - the first by a Western leader to newly

independent Ukraine and which included a stop in his father"s birthplace, Vashkivtsi in the

province of Bukovyna - "the most outstanding moment during his time in office".


During that 1992 visit, thousands of people from Vashkivtsi and surrounding villages

spent hours waiting for the arrival of "the King of America", as some of Mr. Hnatyshyn "s

relatives referred to him, said Sen. Morin.


Patron of the Chair of Ukrainian Studies at the University of Ottawa, Mr. Hnatyshyn"s

ascension to vice-regal status made him a hero to Ukrainian Canadians. But he never let

that separate himself from the rest of them. For that reason he was as loved as much as he

was admired".


Copyright ╘ The Ukrainian Weekly, December 29, 2002, No. 52, Vol. LXX.


[117] Гал╕ Кр╕стофер. Колишн╕й Губернатор Канади генерал Рамон Гнатишин

помер у 68-р╕чному в╕ц╕

"Однак, що б в╕н не робив, "в╕н н╕коли не забував про сво╓ походження, про

св╕й народ", - сказав арх╕╓пископ Юр╕й Кал╕нчук, голова ╢парх╕╖ Торонто та Сх╕дно╖

╢парх╕╖ Укра╖нсько╖ православно╖ церки в Канад╕ п╕д час пропов╕д╕ на державному

похорон╕.


"Коли ╕нш╕ приховували свою ╕дентичн╕сть та зм╕нювали пр╕звища, щоб

прилаштуватися, в╕н написав про власне походження на рукав╕ - [╕] любив казати,

що в╕н зм╕нив сво╓ ╕м"я на "Гнатишин", щоб бути обраним до Саскатун Вест".


За словами давнього друга та панег╕риста, л╕берального сенатора з Квебеку

Уайвеса Мор╕на, пан Гнатишин планував св╕й оф╕ц╕йний в╕зит на Укра╖ну - перший

в╕зит зах╕дного л╕дера до Укра╖ни, яка щойно отримала незалежн╕сть, в╕зит, який

включив у себе зупинку на м╕сц╕ народження батька, у Вашк╕вцях в пров╕нц╕╖

Буковина - "найв╕дом╕ший момент протягом його керування".


П╕д час в╕зиту 1992 року тисяч╕ людей ╕з Вашк╕вц╕в та навколишн╕х с╕л годинами

чекали при╖зду "Короля Америки", як назвав Гнатишина один ╕з його родич╕в",

сказав Сен Мор╕н.


Будучи патроном кафедри укра╖нознавства в ун╕верситет╕ Оттави, п╕дйом пана

Гнатишина до в╕це-корол╕вського статусу зробив його геро╓м для укра╖нських


297

канадц╕в. Але в╕н н╕коли не дозволяв в╕дд╕лити його в╕д них. З ц╕╓╖ причини його ╕

любили, ╕ обожнювали.


Авторське право ╘ "Укра╖нський тижневик" (The Ukrainian Weekly), 29

грудня, 2002, No. 52, том. LXX


[118] http://www.parl.gc.ca/37/2/parlbus/chambus/senate/deb-e/032db_2003-02-05-E.htm?

Language=E&Parl=37&Ses=2#1

Hon. A. Raynell Andreychuk


"Ramon Hnatyshyn"s father was the first senator of Ukrainian heritage, appointed

by the Right Honourable John Diefenbaker. His mother, Helen, contributed greatly to the

acceleration of rights and opportunities for women through her varied associations and

organizations, including the United Nations Organization.


With that parental background, Mr. Hnatyshyn was quickly committed to a life of

excellence in his profession and to public service, something which he did throughout

his life. In his years of practice in Saskatoon, he was involved in many institutions and

organizations, including many Ukrainian organizations".


[118] А. Райнел Андрейчук

"Батько Рамона Гнатишина був першим сенатором укра╖нського походження,

призначеним Високоповажним Джоном Д╕фенбакером. Його мати Хелен через

р╕зн╕ асоц╕ац╕╖ та орган╕зац╕╖, в т╕м числ╕ й Орган╕зац╕ю Об"╓днаних Нац╕й, зробила

великий внесок у розширення прав та можливостей для ж╕нок.


З таким батьк╕вським походженням пан Гнатишин присвятив себе життю, яке

в╕др╕знялося у його профес╕╖ та в громадськ╕й д╕яльност╕ - це було те, що в╕н робив

протягом життя. П╕д час роботи в Саскатун╕ в╕н був членом багатьох ╕нституц╕й та

орган╕зац╕й, включаючи багато укра╖нських орган╕зац╕й".


[119] http://www.artukraine.com/historical/hnatyshyn.htm

"He was born Ramon John Hnatyshyn, but everybody called him Ray. His grandparents

had been illiterate immigrant farmers, one of many Ukrainian families that settled on the

Canadian prairies in the 19th century. "One of his proudest moments, he once said, was

to return to his ancestral homeland as governor-general after Ukraine won independence

when the Soviet Union collapsed".


By JEFF SALLOTGlobe and Mail Toronto, CANADA Thursday, December 19,

2002 - Page A3.


[119] "Його п╕сля народження нарекли Рамоном Джоном Гнатишиним, але вс╕

називали його Ре╓м. Його д╕д та баба були неосв╕ченими ем╕грантами-фармерами,

одн╕╓ю ╕з багатьох укра╖нських с╕мей, як╕ оселилися в канадських прер╕ях у Х╤Х

стол╕тт╕. За його словами, одним ╕з тих момент╕в, якими в╕н пиша╓ться, було

повернення до батьк╕вщини його предк╕в, коли був генерал-губернатором, в час,

коли Укра╖на п╕сля розпаду Радянського союзу отримала Незалежн╕сть"

Уривок з╕ статт╕ Джефа Саллота, Глоуб енд Мейл, Торонто, Канада,

Четвер, 19 лютого 2002 р. - С. A3.


298298

[120] http://www.encyclopedia.com/doc/1G1-13687844.html

A worldly perspective. (Global ReLeaf International) (American Forests Today)

From: American Forests | Date: 1/1/1993 | Author: Rice, Doyle S.


"In September, the governor general of Canada, Ramon Hnatyshyn, paid a visit to

Ukraine. It was Hnatyshyn"s first official visit to his ancestral homeland, and while there

he planted an oak tree. His wife, Herda, planted a Canadian maple. Attending the ceremony

were Kyiv"s mayor, Ivan Saliy, and Lev Lukianenko, the Ukrainian ambassador to Canada.

Lukianenko, who had been imprisoned for 15 years under the Brezhnev regime for his

outspoken views on Ukrainian independence, planted a viburnum tree, long the symbol of

an independent Ukraine.


The event received extensive news coverage and publicity for the Ecocentre. On

November 1, Ecocentre staff, schoolchildren, and volunteers planted 1,000 trees on the

banks of the Rubizh River near Kyiv".


[120] Земна перспектива (Глобал Р╕Лиф ╤нтернешнл) (Л╕си Америки

сьогодн╕). ╤з: Американськ╕ л╕си, Дата: 1 с╕чня 1993 року, Автор: Дойль С. Р╕с

"У вересн╕ Високоповажний Рамон Гнатишин зд╕йснив в╕зит в Укра╖ну. Це був

перший оф╕ц╕йний в╕зит Гнатишина на батьк╕вщину його предк╕в, ╕ п╕д час в╕зиту

в╕н посадив дуба, його дружина Герда посадила канадський клен. Серед тих, хто

в╕дв╕дав церемон╕ю, були мер Ки╓ва ╤ван Сал╕й та Левко Лук"яненко, укра╖нський

посол в Канад╕. Лук"яненко, який п╕д час режиму Бр╓жн╓ва був 15 рок╕в ув"язнений за

в╕дверт╕ погляди щодо незалежност╕ Укра╖ни, посадив калину - символ незалежност╕

Укра╖ни.


Ця под╕я отримала широкий розголос та рекламу для Екоцентру. 1 листопада

робочий колектив Екоцентру, школяр╕ та волонтери посадили 1 000 дерев б╕ля Ки╓ва

на берез╕ р╕чки Руб╕ж".


***


Сказане Рамоном Гнатишиним перед укра╖нськими парламентарями я перен╕с

досл╕вно з╕ стенограми Верховно╖ Ради. Однак цього, зв╕сно, замало, то ж узявся

телефонувати у буковинськ╕ Вашк╕вц╕, зв╕дки ще немовлям простелилися у далек╕

св╕ти дороги його д╕да. Слухавку п╕дняв учитель ╕стор╕╖.


- Чи це т╕ Вашк╕вц╕, зв╕дки родина Гнатишин╕в? - перепитав для певност╕, бо ж

у Черн╕вецьк╕й област╕ таку назву мають два населен╕ пункти.

- Так, це т╕, - в╕дказав педагог.

- А може, ви ма╓те як╕сь матер╕али про славетного земляка, про його перебування

тут?

- Та нема чогось такого... В╕н як був, то не в нашу школу заходив, в ╕ншу, у

Вашк╕вцях же два середн╕х заклади.

Я стороп╕в в╕д учителевого тону, скидалося, що з Вашк╕вц╕в вийшов х╕ба з

добрий десяток р╕зних там президент╕в та генерал-губернатор╕в, подума╓ш, що ж

тут такого...


В╕д нас ╕ надал╕ в╕дбиратимуть ╕мена та р╕дну ╕стор╕ю, допоки ота андерсен╕вська

скалка льоду байдужост╕ стирчатиме в нашому серц╕. Та, на щастя, кр╕зь мл╕ч стол╕ть,

кр╕зь ядуч╕ минул╕ заборонно-цензорськ╕ тумани повертаються нарешт╕ ц╕ ╕мена,


299

в╕дкрива╓ться малознане ╕ зовс╕м нев╕дане. ╢ там прекрасн╕ стор╕нки, ╓ й полинног╕рк╕,

╓ сповнен╕ велич╕ духу, ╓ на ницост╕ густо зам╕шан╕.


Але якими вони б не були - то наш╕ стор╕нки.


Автор висловлю╓ щиру вдячн╕сть за допомогу в переклад╕

першоджерел ╤горю Кузьмичу, В╕ктор╕╖ Жуковськ╕й,

Мирослав╕ Супрунюк, Ларис╕ Н╕жегородцев╕й-Кириченко,

Оксан╕ П╕куль, Натал╕╖ Денисюк


В╕дгуки про книгу та пропозиц╕╖ авторов╕

прохання надсилати на електронну адресу:


korsak@simya.lutsk.ua


Л╕тературно-художн╓ видання

Сер╕я "Пантеон"

Сер╕ю засновано 2006 року


╤ван Феодос╕йович КОРСАК


╤мена тво╖, Укра╖но


Художньо-документальн╕ опов╕дання


Редактор Петро Коробчук

Художн╕й редактор Володимир Кам╕нський

Комп"ютерна верстка Володимира Кам╕нського


Здано до набору 25.07.2006. П╕дписано до друку 11.09.2006.

Формат 60х84 1/16. Пап╕р офсетний. Гарн╕тура Baltica.

Ум. друк. арк. 15,60. Обл.-вид. арк. 12,50.

Наклад 1500 прим.


Пол╕граф╕чно-видавничий д╕м "Твердиня"

п/с-9, м. Луцьк-21, 43021

тел.: 8-050-2950250

tverdyna@ukr.net


Св╕доцтво Державного ком╕тету телебачення ╕ рад╕омовлення Укра╖ни

ДК ╧ 2030 в╕д 14.12.2004 р.


Друк МПП "Мед╕а"

Просп. Вол╕, 27, м. Луцьк, 43010


Св╕доцтво Держком╕нформу Укра╖ни

ДК ╧ 416 в╕д 12.04.2001 р.


Корсак ╤. Ф.,

К 69 ╤мена тво╖, Укра╖но: Художньо-документальн╕ опов╕дання. -

Луцьк: ПВД "Твердиня", 2007. - 300 с. - (Сер. "Пантеон").


ISBN 978-966-2115-01-7

ISBN 978-966-8770-55-5 (сер╕я)


Книга в╕домого л╕тератора з Волин╕ ╤вана Корсака поверта╓ нас обличчям

до постатей укра╖нсько╖ ╕стор╕╖ та культури, замовчуваних або забутих.


УДК 821.161.2-32

ББК 84.4 УКР 6