# Немирич╕в ключ

Иван Феодосеевич Корсак

"Немирич╕в ключ"═- роман ╤вана Корсака про першого ╕ ╓диного укра╖нського канцлера Юр╕я Немирича. Авторов╕ вдалося показати небуденн╕сть ц╕╓╖ постат╕, увиразнити думку, що перемагати ╕нтелектуалам за письмовим столом не менш шляхетно, а, може, нав╕ть важлив╕ше, ан╕ж з шаблею у руках.═

╤ван Корсак


НЕМИРИЧ╤В

КЛЮЧ


Роман


Роман ╤вана Корсака не просто опису╓ р╕к за роком життя Юр╕я Немирича, в╕н вдало акценту╓ головн╕ моменти д╕яльност╕ майбутнього канцлера Великого княз╕вства Руського: перех╕д в╕д швед╕в на службу Богдана Хмельницького; службу в гетьмана ╤. Виговського й громадянська в╕йна з полковником М. Пушкарем; п╕дготовку Гадяцько╖ угоди й новий громадянський конфл╕кт через не╖, що й призв╕в до смерт╕ Ю. Немирича.

Авторов╕ вдалося показати небуденн╕сть постат╕ Юр╕я Немирича в укра╖нськ╕й ╕стор╕╖, увиразнити думку, що перемогти за письмовим столом не менш шляхетно, а, може, й б╕льш важливо, н╕ж у герц╕ з шаблею в руках.


1


То був зовс╕м ╕нший Богдан Хмельницький.

Тод╕, при перш╕й зустр╕ч╕ в Замост╕, перед польським послом Юр╕╓м Немиричем постав гетьман прудким у рухах, що ц╕лком знехтував присталою, здавалося б, для такого знатного володаря статечн╕стю, пам"ятався з обличчям засмаглим на полях бойовищ ╕ в немислимо довжелезних мучених переходах; якесь дивовижне св╕тло рожевувате, мов в╕д багаття веч╕рнього, п╕дсв╕чувало його лице, св╕тло приязно╖ дол╕, ратних удач ╕ вез╕ння, ╕ в╕д того св╕тла обличчя ставало ╕ще засмагл╕шим.

Зараз же перед Юр╕╓м Немиричем сид╕в старий, зморхлий ╕ посив╕лий чолов╕к, жорстоко придавлений, мов кам╕нною брилою, хвор╕стю немилосердною, л╕тами, тривогами ╕ пережитками.

Але, диво дивне╓, на цьому з╕жмаканому, обезкровленому, висхлому ╕ вицв╕лому, порепаному лиц╕ зовс╕м не постар╕ли оч╕. В них так само, як ╕ десяток л╕т тому, живим лишався неп╕дробний ╕нтерес, пильна увага шул╕ки, що пом╕ча╓ ген-ген унизу бодай найменший порух, х╕ба ╕нколи в погляд╕ спалахнуть жалк╕ й колюч╕ ╕скри гн╕ву чи замерехт╕╓ часом мовчазна ╕рон╕я або п╕дсм╕шка.

Тамуючи щомоц╕ жаль, Юр╕й Немирич, як тепер╕шн╕й посол Швец╕╖, виклав найстисл╕ше все, задля чого посилав його сюди шведський король Карл Густав.

- Перекаж╕ть найясн╕шому королю Швец╕╖, нашому високоповажному панов╕ й другов╕, - гетьманов╕ бракувало час в╕д часу пов╕тря, ╕ в╕н важко заковтував його, ╕нколи схлипуючи мимовол╕, - перекаж╕ть нашу приязнь. Спов╕ща╓мо цим також, що як в╕д початку ми п╕дняли зброю на захист в╕ри ╕ вольности, так ╕ тепер не дамо н╕кому на шию нам с╕сти...

Гетьман примовк, перепочивав якусь хвилю, мов в╕д тяжко╖ нош╕, а тод╕ поспитав про те, що найб╕льше муляло ╕ доп╕кало. Йшла в╕йна, Швец╕я, Семигородщина разом з Укра╖ною сперш мали усп╕х супроти Польщ╕, вже й Крак╕в та Варшаву було взяли, десятитисячний козацький корпус Антона Ждановича у д╕л╕ себе утвердив, та не все так сталося, як гадалося...

- Як же вам, генералов╕ союзно╖ Швец╕╖, воювалося в останн╕ часи, вельми як до Берестя було приступили? - спалахнули у погляд╕ гетьмана зл╕ та поколююч╕ ╕скри. - Мав я думку, що в╕дтод╕ д╕ло скр╕питься ╕ розвою набуде. Натом╕сть така щаслива нагода за водою Бугом спливла...

- Як п╕дступили ми до Берестя, то польський гарн╕зон ще передм╕стя спалити встиг, - взявся опов╕дати Немирич. В╕н говорив несп╕шно, силився розказувати все безсторонньо, та г╕ркоту мимов╕льну подолати у голос╕ не подужав: - В╕йсько союзне до облоги ладитися почало, артилер╕ю стягнули ╕ обстр╕лювати взялися - ╕ тут польська залога витримувати наступ не зважилася, охоту явила до перемовин, а пот╕м ╕ до кап╕туляц╕╖...

В Немирича й дос╕ перед очима була картина, як в день наступний вийшли з обложеного Берестя парламентар╕ з б╕лими прапорами. Довгенько Юр╕й в╕в разом з ╕ншими шведськими генералами перемовини про умови здач╕, ╕ т╕льки на шостий день кап╕туляц╕ю п╕дписали.

- Укр╕пити замок, на чол╕ залоги з двох тисяч вояк╕в призначити генерал-майора Юр╕я Немирича, - прин╕с гонець високе розпорядження.

А дал╕ п╕шло через пень-колоду, опов╕дав уп╕вголоса гетьманов╕, ╕ все н╕як в╕н не м╕г позбутися ото╖ нев╕дступно╖ г╕ркоти: якби помогли Немиричу там закр╕питися, за собою утвердив шведський король в пограничч╕ прибалт╕йськ╕ земл╕, а семигородський Ракоц╕й Карпатське П╕дг╕р"я, то ╕нша ц╕лком випадала би карта. Натом╕сть трапилося все навпаки: Ракоц╕й на всю Малопольщу рота розкрив, шведський монарх теж апетита соб╕ не умалив: той у л╕с, а той по дрова...

Немирич замовк, в╕н не мав духу для дальшо╖ опов╕д╕, як не м╕г дозволити соб╕ тою мовою гасити останн╕ жарини здоров"я цього чолов╕ка, жарини, що на очах дотл╕вали...

А коли вже завершувалась ауд╕╓нц╕я, гетьман раптом поспитав зовс╕м про ╕нше, ╕ голосом ╕ншим, мовби вони були однол╕тками ╕ знались х╕ба з дитячих л╕т:

- А як вам самому живеться, пане посол? Чи дихати легше тепер серед люду, ближчого за в╕рою, чи з вашого переходу, як мовиться, корист╕ на два шаги, та й т╕ щербат╕?

Сперш розгубився Немирич з повороту такого, не зразу на слово знайшовся: в╕н належав до протестант╕в, антитрин╕тар╕╖в, соц╕н╕ан, гонимих на польських теренах; якраз через те Немирич з Реч╕ Посполито╖ подався до швед╕в.

- Маю там добра, як з курки молока, а з верби петрушки, - неспод╕ваний тон сп╕врозмовника ╕ Немирича штовхонув до в╕двертост╕. - Гр╕х мен╕ на короля мого нар╕кати, в╕н щиро стара╓ться жодну в╕ру не скривдити. Та католицький вплив вельми дужий, н╕де д╕тися його величност╕, мусить з цим рахуватися.

Гетьман мовчав якийсь час, дивлячись, як за в╕кном пов╕льно пливли набурмосен╕, важк╕ ╕ сердит╕, вовкуват╕ хмари.

- Та сторона мила, де мати родила... Зда╓ться, ви з-п╕д Житомира, з╕ славно╖ Волин╕, - врешт╕ озвався несп╕шно Хмельницький. - Ход╕ть до нас, як душа не перечитиме.

З неспод╕ванки у Немирича аж л╕ва долоня чесатися почала. "Грош╕, каже прикмета, хтось даруватиме... Ага, наздожене ╕ ще раз дасть", - чомусь наб╕гла ц╕лковито стороння думка, яка найменше стосувалася того, що його ошелешило ╕ спантеличило щойно. В╕н м╕г в╕д гетьмана чекати чого завгодно: байдужост╕ у житт╓вому присмерку людини, до яко╖ в в╕кно зазира╓ вже ота, що з косою ╕ржавою та щербатою, нав╕ть гн╕вом узятися ясновельможний м╕г за вагання ╕ нер╕шуч╕сть шведського короля, але саме отако╖ пропозиц╕╖ Немирич не м╕г спод╕ватися. В якусь спробу "п╕дставити" його перед шведською короною, спробу прим╕тивно╖ провокац╕╖ в╕рити не хот╕лося ╕ не доводилося.

Р╕ч не т╕льки у т╕м, м╕зкував гетьман╕в г╕сть, що це пропону╓ться д╕ючому послов╕ й генералов╕ чужо╖ держави, нав╕ть не в тому, що колись уже з ним велися перемовини як з посланником ще ╕ншо╖ кра╖ни, отаким соб╕ перекотиполем; я ж воював супроти, ваша ясновельможносте, - думав, кричав у душ╕ Немирич з неабияким подивом. ╤ не просто воював, як генеральний полковник в╕йськ, з╕браних ки╖вською ╕ волинською шляхтою, там, у битв╕ п╕д Зборовим був один трапунок, про який просто не зна╓ш, гетьмане, чи мо" не звернув в шалов╕ бою уваги...

... З лихов╕сним козацьким гиком 5 серпня 1649 року ╕шла к╕ннота в атаку на в╕йсько коронне, хмара куряви велетенська л╕пше розв╕дки св╕дчила про число нападник╕в - г╕ршого часу, думав Немирич, год╕ для польського в╕йська знайти. Частина вояк коронних ще переправлялася, голосно хлюпаючи, через р╕чку Стрипу, частина шляхти не завершила об╕ду... Тисяч чотири з арм╕╖ Яна-Казим╕ра тод╕ лягло, доки таки переправу завершили ╕ почали п╕д козацьким обстр╕лом будувати таб╕р. ╤ тут, в час чергово╖ атаки, був момент, коли в╕н весь похолонув, бо дарунка такого не часто доля п╕дносить: на в╕дстан╕ постр╕лу Немирич уп╕знав необачного гетьмана.

- Мушкета! - крикнув, чи швидше гавкнув, на пом╕чника.

В╕н був певен в удач╕, в╕н не мав богатирського складу, сажня в плечах, хоч рубався на шаблях терпимо, але стр╕льцем Немирич був досить удатним. Дотепний шведський король при прийом╕ на службу Немирича зволив пожартувати:

- Призначаю вас генералом артилер╕╖. Але чи вм╕╓те ви хоч стр╕ляти?

Немирич тод╕ попросив мушкета ╕ сказав запалити та поставити св╕чку на довол╕ пристойну в╕ддаль. Коли гримнув постр╕л ╕ погаслу в╕д кул╕ св╕чу ще довго розглядали придворн╕, король докинув лише спантеличено:

- Так можна х╕ба щипцями погасити...

╤ тод╕, в шал╕ бою п╕д Зборовим, в╕н вже дякував подумки дол╕, що п╕днесла йому такий розк╕шний дарунок: гетьман Хмельницький напевне на в╕ддал╕ постр╕лу, в╕н не помилиться, в╕н не ма╓ права на помилку...

Несп╕шно, похолод╕лими руками п╕дводив Немирич мушкета на гетьманську постать, ще хвилька - ╕ в╕н прод╕рявить наскр╕зь отого вождя бунт╕вник╕в, ще м╕зерна хвилечка...

Раптом щось оглушливо хряснуло, мушкета вирвало з рук Немирича, в╕н не м╕г спам"ятатися, що ж в╕дбулося - х╕ба пороху передали ╕ роз╕рвало мушкета? Н╕, то куля з козацького боку на дивовижно маленьку хвилю ран╕ше вц╕лила в його мушкета, в╕н не поранений, т╕льки скалка дряпонула щоку, ╕ Немирич спантеличено зворотн╕м боком долон╕ витирав з не╖ кров...

Невже то просто випадок, думав Немирич, з╕рко вглядаючись в козацьк╕ ряди, доля п╕джартувала з нього вельми зле, сперш поманивши, а пот╕м пославши на нього кулю сл╕пу? В╕н не м╕г пов╕рити, що перешкодив йому ворожий стр╕лець. Але коли по козацьких рядах пальнули вс╕ п"ятнадцять коронних гармат ╕ в козака навпроти в╕д вибуху шапку з╕рвало - Немирич отетер╕в. "То ж не чолов╕чисько, то д╕вча або ж╕нка!", - блискавкою думка майнула, коли той козак надягав знову шапку, поправляючи розк╕шну косу.

В╕н тепер знав, що сталося. В останн╕й час пом╕ж козак╕в бачили д╕вчину, що стр╕ляла неймов╕рно влучно, ц╕лилася винятково лише в поважних у польських рядах персон, ротм╕стр╕в ╕ вельмож, - ╕ помилялася р╕дко. Переб╕жчик-ре╓стровець казав, що то в╕дьма насправд╕, ╕ кул╕ у не╖ замовлен╕. А ще опов╕дали, що до то╖ козачки приставили ш╕сть козак╕в заряджати мушкети - тож наказано вс╕й артилер╕╖ польськ╕й негайно стр╕ляти ядрами в будь-яку ж╕нку, яку т╕льки пом╕тять у повстанських рядах.

Те було, думав Немирич, т╕льки чудом, ясновельможний гетьмане, я не став тво╖м могильником... ╤ тепер ти кажеш ╕ти з тобою, служити кра╓в╕, де мати родила: в якого с╕рка позичити оч╕ зможу, щоб зустр╕чатися поглядом з тобою щоденно, убивець з╕ сво╓ю жертвою? Хто зна, можливо, й за столом одним доведеться колись сид╕ти, тост виголошувати, запоб╕гливо ╕ ласкаво зазираючи в в╕ч╕: "За ваше здоров"я безц╕нне, ясновельможносте..."

- Збор╕вська битва належить ╕стор╕╖, - тихо проказав гетьман, глипнувши на гостя з-п╕д нап╕вприплющених пов╕к - ╕ Немирич густо почервон╕в, мов уп╕ймав цей хорий старий чолов╕к його на гр╕ховних якихось помислах. - Подумайте, пане посол.

- Ваша ясновельможносте, я вельми добре думатиму... - ╕ затнувся на слов╕ г╕сть, в╕дкланюючись на завершення ауд╕╓нц╕╖.


2


Розс╕каючи грудьми висок╕ степов╕ трави, стр╕мко н╕сся к╕нь понад землею, видавалося, мчав в╕н, нав╕ть не торкаючись то╖ земл╕. Його к╕нь, його Сок╕л, як подумки ╕менував Матв╕й цього молодого, лише п╕вроку як об"╖ждженого жеребця, котру годину гнав степом, рятуючи в╕д погон╕ хлопця. Погоня поступово р╕дшала, з п"яти вершник╕в мчали позаду вже т╕льки дво╓, але виявилися вони особливо затятими - то наближалися, то в╕дставали тр╕шки, ╖хн╕ кон╕ за витривал╕стю, певне, були достойн╕ Сокола.

Матв╕й рятувався в╕д погон╕, в╕н вт╕кав з полону татарського.

Три роки судилося Матв╕╓в╕, зненацька в полон захопленому, гарувати на мурзу татарського, що п╕вн╕чн╕ше Сиваша волод╕в незм╕рими землями, - сперш сад╕вников╕ у помоч╕ був, а тод╕ перевели на стайн╕. Хлопець виняньчив, власне, Сокола, з лошати вигодував, ╕ тепер слухняна лише йому тварина мчала степом стр╕лою, т╕льки грива маяла на прудкому в╕тров╕. Час в╕д часу озираючись, Матв╕й став пом╕чати, що погоня не т╕льки не в╕дста╓, нав╕ть дещо менша╓ в╕ддаль до не╖. ╤ в╕н знов п╕дганяв злегенька Сокола, що ╕ так мчав, напружуючи до останнього кожн╕с╕нький мускул...

Як т╕льки хлопець чекав сьогодн╕шньо╖ нагоди, сьогодн╕шнього омр╕яного досв╕тка, коли зага╓ться необачно сторожа ╕ можна спробувати щастя - ╕стинно на кон╕ чи п╕д конем, воля чи й дал╕ полон або ймов╕рна смерть...

Вкотре озирнувшись, Матв╕й з тривогою подумав, що т╕ дво╓ з погон╕ наблизилися майже на в╕дстань постр╕лу; все-таки, на жаль, полиша╓ потрохи м╕ць Сокола, такого неокр╕плого ╕ ще не втяглого...

Н╕, в╕н не повинен ╖м вдруге втрапити у лабети, в╕н, потомственний шляхтич, хай ╕ з г╕лки зб╕дн╕ло╖ та здр╕бн╕ло╖ вже, не ма╓ знову конюхом стати в неосв╕ченого та неотесаного мурзи, баранячого тамтешнього ╕мператора, що вда╓ з себе ╕нколи ╕мператора справжн╕с╕нького... ╤ знову Матв╕й пришпорював знесиленого коня, ось попереду р╕чка, вросла р╕дким очеретом, в╕н мчить вздовж берега, вибираючи посп╕хом м╕сце, де б м╕г спробувати щастя у переправ╕, т╕льки аби не д╕стали з мушкета...

Виляск постр╕лу, спотика╓ться й пада╓ к╕нь, а Матв╕й летить через його голову; нав╕ть не ╕ржання, а стог╕н бол╕сний вирива╓ться в Сокола, - ╕ в╕н, ╕ Сок╕л, перекидаючись та зд╕ймаючи пилюку, клубком стр╕мким котяться по земл╕.

Бувають моменти в житт╕, що в час найб╕льшо╖ небезпеки людина д╕╓ з особливою ясн╕стю розуму та ч╕тк╕стю рух╕в: з подивом виявивши, що майже не ушкоджений при пад╕нн╕, Матв╕й, не втрачаючи й крихти часу, стрибнув у воду. Тепер в╕д погон╕ не було рятунку, зате, мов спалах блискавки, засв╕тилася неймов╕рна задумка. В╕н ще спробу╓ скористатися дивовижною дитячою забавкою: Матв╕й вир╕с на берез╕ р╕чки Тетер╕в, ╕ в╕н, ╕ його ровесники в дитинств╕ полюбляли змагатися, хто довше п╕д водою пробуде, дихаючи через очеретину; вже не забавку, а справжн╕с╕ньке ╕ тривале перебування таке в вод╕ доводилось чути в╕д козацтва, в походах бувалого. П╕рнувши щомоц╕ глибше та схопившись рукою за якийсь нап╕взогнилий кор╕нь, в╕н завмер, зац╕пен╕в ╕з затиснутою очеретиною у рот╕.

Дво╓ татар за хвилю п╕длет╕ли до Сокола, сп╕шилися:

- Де в╕н? - роззирнувся вус╕б╕ч старший в╕ком татарин.

Довкола колихалися лиш висок╕ трави, що в╕д спеки вже бралися жовтизною ╕ сохнути почали, та тихо хлюпала в берег хвиля, стишена очеретами.

- Марн╕ наш╕ труди, - показав молодший рукою на р╕чку. - Цей гяур дос╕ в пекл╕. Тепер йому, як сказав Аллах, лише кип"яток та гн╕й на поживу.

- Коня шкода, - мовив старший, оглядаючи Сокола, що незрушно лежав на берез╕.

Якийсь час Матв╕й, ч╕пко тримаючись кореня, призвичаювався потрохи, нав╕ть оч╕ розплющив, хоч за с╕ро-голубою пеленою дал╕ двох сажн╕в не бачив. Неспод╕вано його почав розбирати кашель - чи то краплина води, як п╕рнав, не туди втрапила, чи з ╕ншо╖ притичини, т╕льки немов йому груди хто надував; в╕н щосили було затиснув зуби, нав╕ть скрадливе дихання те сво╓ на мить припинив, в╕н з╕брався з останн╕х сил, аж у скронях задзвен╕ло немилосердно ╕ запекло...

- Тож нап╕влоша ще, - прис╕в навпоч╕пки б╕ля Сокола молодший татарин. - А скакун м╕г би вдатися гоноровий...

К╕нь дивився на людей незмигним байдужим оком, його зовс╕м тепер вже не переймало усе навколо, р╕вно ж як нахабн╕ ╕ безцеремонн╕ мухи, що вс╕далися на скривавлений б╕к, х╕ба в тому останньому погляд╕ промайнула г╕рка образа, що зм╕нилася на зневагу до цього безсердечного св╕ту.

Матв╕й ще зм╕г к╕лька раз╕в вдихнути ╕ видихнути, та сили поступово полишали його, нав╕ть вода навколо з мутно╖ с╕ро-голубо╖ нараз стала зеленкуватою; в╕н розум╕в, що витрима╓ х╕ба ще к╕лька хвилин ╕ тод╕ або втратить св╕дом╕сть, або неминуче спливе на неймов╕рну пот╕ху його погон╕...

- Гр╕х тварину так мучити, - мовив старший татарин ╕ вправним рухом перер╕зав ножем конев╕ горло; збулькувала раз по разу кров у такт останн╕м порухам серця, що затухало...

- В╕дпочинемо тр╕шки та по╖мо? - запитав молодший.

Старший глянув удалину з-п╕д долон╕, де на пагорб╕, на в╕ддал╕ з добру версту, показалися силуети вершник╕в.

- Козацький роз"╖зд? - ╕ соб╕ у той б╕к молодший повернув тепер голову.

Силуети на пагорб╕ на якусь мить застигли, т╕льки в╕д марева мерехт╕ли злегка ╕ коливалися.

Старший повагався, перебираючи р╕зн╕ думки:

- Руша╓мо. Спочинемо пот╕м...

Матв╕й довго в╕дкашлював ╕ в╕дхаркував, як в╕ддалились звуки копит, все ще не ймучи в╕ри власному порятунку, дивов╕, що сталося на р╕вному м╕сц╕, ╕стинно р╕вному, як цей безкра╖й ╕ безмежний степ.

Вс╕ наступн╕ дн╕ Матв╕я не покидало почуття тихо╖ удач╕, що теплило душу, як в перший по-справжньому весняний день десь в╕зьметься над св╕жою р╕ллею призабутий вже теплий в╕тер, ╕ в╕д подиху його заструмен╕╓ пов╕тря, колихнеться перше завше хвилююче марево. В╕д того тепла, в╕д то╖ довгооч╕кувано╖ ╕ тако╖ жадано╖ вол╕ в нього аж св╕т перед очима струмен╕в, колихався ╕ плив - ╕ тод╕, як п╕шки м╕ряв цей степ, ╕ як врешт╕ чумаки його п╕д╕брали, ╕ насамк╕нець як добрався було до цього м╕стечка, де в придорожн╕й корчм╕ можна по╖сти по-людськи вперше за останн╕ роки ╕ нарешт╕ по-людськи виспатися.

В╕н саме вечеряв з тим тихим вдоволенням раптовою усм╕шкою дол╕ та звичайн╕с╕ньким людським вез╕нням, як в корчму, що гуд╕ла голодним вуликом, зайшли було тро╓, з одягу чужоземц╕. Матв╕й ковзнув по них поглядом ╕ вже розглядати, всм╕хаючись поблажливо у душ╕, взявся п╕дпиле ╕ розчервон╕ле козацтво, та спогад раптовий кольнув: десь в╕н бачив одного ╕з цих прибульц╕в, отого з р╕денькою рудою бор╕дкою та шрамом мало не через усю щоку. Дурниц╕ як╕, висварив натом╕сть себе в╕н по хвил╕, мало як╕ руд╕ вештаються св╕тами... Прибулець ╕з шрамом, в╕дчувши чийсь погляд, мимовол╕ окинув оком навкруг ╕ врешт╕ зустр╕вся очима з Матв╕╓м.

В ту ж мить, мов кимось мальована, постала у пам"ят╕ без потреби забута дос╕ картина. Матв╕й ще був пом╕чником сад╕вника у мурзи, якраз в╕н тод╕ обкопував деревця, як мурза ╕з цим рудобородим несп╕шно прогулювалися дор╕жкою. В╕н не чув, про що там мурза балакав ╕з цим чолов╕ком, т╕льки вже як пор╕внялися, рудобородий вклонився мурз╕:

- Це все, що я, як царський посланник, знаю про задумки й нам╕ри царя Олекс╕я щодо кримського ханства...

Мурза зняв ╕з руки перстень ╕з д╕амантом поважно╖ величини:

- Як п╕дтвердиться сказане, м╕й повелитель не скупитиметься на ще нав╕ть щедр╕шу винагороду.

В ту хвилю Матв╕й ненароком зустр╕вся поглядом ╕з рудобородим, ╕ той стривожено аж приспинився.

- Пусте, - зрозум╕в в╕дразу мурза неспок╕й гостя. - Йому тут дов╕чно копати...

Зараз же, в ц╕й корчм╕, Матв╕я ╓дина думка точила шашелем: "Вп╕зна╓ чи н╕, згада╓ чи н╕?".

Рудобородий по хвил╕ ковзнув байдуже по Матв╕╓в╕ поглядом, як по в╕шалц╕ або ст╕льцев╕, ╕ вс╕вся з╕ сво╖ми супутниками в протилежному, дещо в╕льн╕шому на той час кутков╕ корчми.

╤ знов до Матв╕я вернулося в╕дчуття удач╕ житт╓во╖ та вез╕ння, таки пронесло й цього разу, не вп╕знав рудобородий раба недавнього, що п╕дслухав ненароком, як продавав той та╓мниц╕ престолу царського; ╕ з тим благословенним в╕дчуттям приязно╖ дол╕ Матв╕й засинав того вечора, зморений дорогою стражденною та потряс╕ннями втеч╕ й погон╕.

Вже п╕д досв╕ток, коли втому на себе перебрала н╕ч, почув в╕н приглушен╕ голоси подорожн╕х, як╕ щось д╕знавалися в корчмаря. Раптовий бол╕сний зойк за ст╕ною змусив нараз схопитися. В один мент в╕н вв╕рвався туди, де дво╓ незнайомц╕в, що були ввечер╕ з рудобородим, душили корчмаря, що не мав сили нав╕ть стогнати, т╕льки б╕лки очей, сповнен╕ жаху, нестямно крутилися.

- Стояти! - гаркнув Матв╕й, вихопивши ножа.

Ошелешен╕ кривдники на мить розгубилися, але т╕льки на мить - хтось ударив по голов╕, непобачений, з-за спини Матв╕я ударив, р╕знокол╕рн╕ ╕скри попливли перед очима, мов по вод╕ круги в╕д кинутого кам╕нця; в╕н падав, св╕дом╕сть втрачаючи, встиг лишень на хвильку побачити збоку лице напасника - лишилися в пам"ят╕ руда бор╕дка ╕ шрам на щоц╕.

На ранок так ╕ застали ╖х на п╕длоз╕ обох: корчмар лежав з Матв╕йовим ножем у грудях аж по рук╕в"я, а в самого Матв╕я знайшли у кишен╕ гаманець корчмаря...

- Тут вже убивцю не доведеться далеко шукати, - кр╕зь марево, наче з-п╕д земл╕, ще почув Матв╕й к╕лька чи╖хось сл╕в ╕ знову впав у безпам"ятство.


3


Через два дн╕, якраз по полудн╕, Юр╕й Немирич терпляче чекав сво╓╖ черги до гетьмана - мав в╕н дати Хмельницькому остаточну в╕дпов╕дь. Посол ╕з Московщини, що втрапив ран╕ше у гетьманську св╕тлицю, чомусь непередбачувано затримувався, ╕ пом╕чники його у передпокоях соб╕ тихенько придр╕мували, зр╕дка носами покльовуючи. Немирича ж не брала н╕яка др╕мота, в╕н востанн╓ перед зустр╕ччю с╕яв, в╕яв ╕ перев╕ював, як на св╕жому в╕тр╕ п╕дсохле зерно у пожнив"╖, сво╖ думки, роздуми та вагання.

Н╕, в╕н н╕як не зможе прийняти пропозиц╕ю сивого гетьмана, в╕н не здатен пересилити себе; ╕ д╕ло нав╕ть не в бою п╕д Зборовим, коли чудом вождь козак╕в не пол╕г в╕д його метко╖ кул╕, - на в╕йн╕ як на в╕йн╕, будь-яка мить може згасити життя, наче св╕чку в╕д влучного постр╕лу. Ти, Немиричу, ма╓ш себе поважати, - тихо пливли думки, мов дим в╕д козацько╖ люльки, - тоб╕ в цьому житт╕ треба не конче чин╕в, марнославства чи нових ма╓тностей; ти достатньо заможна людина, дванадцять м╕стечок та с╕л понад с╕м десятк╕в у волод╕нн╕ тво╓му - при будь-як╕й влад╕ безб╕дно житимеш. Але ти допуститися не повинен, аби см╕шки та пересм╕шки про тебе п╕шли, як про твар безхребетну, - позавчора з поляками був, вчора пхав шведського воза дипломатичного, а сьогодн╕, як з╕йшла козацька зоря, вже п╕д запор╕зький прапор подався... Тим паче, з Хмельницьким ти до ╜валту не згоден, що угоду таку ╕з московитами у Переяслав╕ п╕дписав: з попелу галушки не вдаються.

Тим думкам на завад╕ н╕як не ставали н╕ близька зустр╕ч ╕з гетьманом з насл╕дками неоч╕куваними, ан╕ зр╕дка переш╕птування московських посланц╕в, х╕ба привернув увагу погляд молодого московита, що час в╕д часу з якоюсь тривогою глипав на тебе. Щось знайоме було в тому погляд╕, який кожного разу немовби поколював, мабуть, ран╕ше в╕н бачив оцього молодика, ╖х шляхи, ймов╕рно, десь та колись перетиналися, та в замет╕л╕ житейськ╕й н╕як не спадало те обличчя на пам"ять.

- Не вп╕знали, напевне, пане Немирич, - чистюс╕нькою польською мовою вимовив урешт╕ московит.

Юр╕й т╕льки головою мимов╕льно крутнув, зовс╕м так, як воду обтрушують, виринувши з озерно╖ глибини.

- Неб╕ж я Саму╖ла Лаща, - докинув було молодик. - В Краков╕ мали нещастя колись стр╕чатися...

Мовби в╕хоть запалений хтось над головою п╕дняв у темен╕ ц╕лковит╕й, вихопивши на мить давно забуте, пережите, затулене зав╕сою щ╕льною под╕й наступних, куди для нього б╕льш пам"ятних.

Гай-гай, ск╕льки-то л╕т спливло, як справд╕ у Краков╕ м╕ж ним ╕ Саму╖лом Лащем спалахнула сутичка неспод╕вана, необов"язкова, дика якась за сво╓ю сумбурн╕стю.

Лиха слава за коронним стражником Саму╖лом Лащем, як за прудким човном хвиля, котилася вс╕╓ю Укра╖ною, а вельми Кан╕вським ╕ Звенигородським староствами. Командував Лащ хоругвою польсько-шляхетського в╕йська коронного гетьмана Конецпольського, жолнеж╕ його, набран╕ з каторжник╕в та убивць з валах╕в, татар ╕ м╕сцевих граб╕жник╕в, зо всякого села по скурвому сину, лишали по соб╕ попелища, вкривали трупами вулиц╕ укра╖нських с╕л, не милуючи н╕ д╕д╕в, н╕ ж╕нок, ан╕ д╕тлашн╕. Дв╕ст╕ тридцять ш╕сть раз╕в корол╕вськ╕ суди присуджували його до вигнання з держави, тридцять с╕м раз╕в суд ухвалював страту, та покривав чомусь його в цьому жах╕тт╕ й безлад╕ раз по разу коронний гетьман Конецпольський. А Лащ насм╕хався вельми дотепно з тих суд╕в: корол╕вськими ухвалами про вигнання в╕н п╕дшив соб╕ кунтуша ╕ хвалився ним мало не перед кожним зустр╕чним. Чолов╕к далеко не б╕дний, бо люду у нього було душ отак за в╕с╕мсот, ╕ земельки чимало, в╕н мав звичку позичати в ус╕х п╕дряд, нав╕ть не гадаючи колись в╕ддавати. Шпац╕рувати Лащ полюбляв у компан╕╖ цигана-скрипаля, ╕ коли кредитори нас╕дали з нагадуваннями, в╕н наказував грати циганов╕ - ╕ чим настирлив╕ше нас╕дали, тим гучн╕шою ставала скрипка.

Задавнений борг мав Саму╖л ╕ перед Немиричем: ще т╕льки Юр╕й завершував навчання в ╢вроп╕, то разом ╕з братом сво╖м Владиславом мусив узимку 1633 року судитися ╕з Лащем. Брати звинувачували Саму╖ла у запод╕янн╕ шкоди ╖х лугинським п╕дданим коло м╕стечка Пелч╕, що належало до немирич╕вського Норинського ключа на Овруччин╕. Обо╓ брат╕в домагалися в╕дшкодування збитку, нанесеного ╖хн╕м людям в час нападу Саму╖ла на тамтешню рудню.

Юр╕й тод╕ випадково зустр╕вся на крак╕вськ╕й вулиц╕ ╕з Лащем ╕, на свою голову, теж нагадав про борги.

Нав╕ть не криючись, Саму╖л п╕дмигнув циганов╕ - ╕ враз скрипка заграла, гучн╕ше й гучн╕ше, видавалося, врешт╕ аж верещала, а циган т╕льки ногою притупував все прудк╕ше.

"Та пропади ти, - лайнувся було Немирич подумки, - краще з розумним втратити, ан╕ж з отаким знайти..."

На б╕ду, затримала його на хвильку поява ╓врея-шевця, що теж заборговане молив повернути.

- Змилуйтеся, ласкавий пане, заборговане в╕ддайте, - впав швець на кол╕на, силячись поц╕лувати Лащев╕ ноги. - Померла ж╕нка, не маю за що хоронити...

Завищала без пам"ят╕ скрипка цигана, а Лащ з хряскотом вдарив ногою в обличчя шевця.

Юр╕й погано тямився, коли гримнув в його руках п╕столь, Лащ завалювався на б╕к, востанн╓ змахнувши полою власного кунтуша, п╕дшитого гр╕зними корол╕вськими ухвалами.

Той давн╕й трапунок Немиричев╕ бачився зараз немов кр╕зь досв╕тню мл╕ч, але ч╕тко спливло на пам"ять продовження сутички: нап╕вдитинча-нап╕вп╕дросток, що був тод╕ при Лащев╕, раптом з янчанням ошпареним цуценям кинувся на Юр╕я - в╕н не встиг ворухнутися нав╕ть, як той п╕дросток ╕з завиванням вчепився зубами в його руку поб╕ля л╕ктя; знак в╕д тих молодих зуб╕в ╕ дос╕ видно та т╕л╕.

... Ось чому видався знайомим Немиричу погляд молодика, що розлюченим цуценям тод╕ на нього накинувся, цей поколюючий погляд, в якому злоба ╕ ненависть стиха потр╕скували.

- М╕й вуй Саму╖л Лащ мав в╕дписати мен╕ частину ма╓тностей, - дал╕ в╕в молодик, посм╕хаючись так, мов Немирич був його найсердечн╕шим приятелем.

- Через вас вуй не встиг, ╕ншим д╕сталося... Тож повинен в╕ддячити вам, пане Немирич, маю вельми тепер добру нагоду, коли на службу до царя московського я перейшов...

Хай тоб╕ грець, кривився Немирич, до власно╖ тепер╕шньо╖ мороки ще цей бевзь дода╓ться, подло╖ матер╕ син ╕ подлого вуя неб╕ж.

- Стару б╕ду ворушити - нову напевне нажити, - в╕дказав обережно, вич╕куючи ╕стотне ще щось почути.

- Я в╕ддячу сповна, - всм╕хався так само московський посланник, т╕льки ╕скри в очах вже шкварчали.

- Певними будьте: села ваш╕ й м╕стечка ╕з димом п╕дуть, чолов╕к╕в заберуть ген туди, джунгар╕в та киргиз╕в укоськувати, бунти татар ╕ башкир╕в гасити. Цар московський вельми того потребу╓.

Хай тоб╕ грець, думав Немирич, той зац╓нтий паскуда не бреше. Тож треба було тоб╕, Юрку, вродитися на ц╕й ╕стинно благодатн╕й земл╕, на яку з боку одного Саму╖ли Пащ╕ приходять, з ╕ншого - женуть по наб╕гах в ясир тв╕й люд, а з третього боку заздр╕сним оком дивиться мосх... Ще в далек╕ тепер л╕та, як в Париж╕, в Сорбонн╕ учився, писав ти трактат "Роздуми про в╕йну з московитами, 1634 року". ╤ правдивими справд╕ лишились рядки, покладен╕ на пап╕р у трактат╕ ще до власно╖ участ╕ супроти московита в Смоленськ╕й в╕йн╕: "Сформований за умов рабства характер кожного стр╕чного мосха виявля╓ схильн╕сть до пишноти ╕ т╕лесно╖ розпусти, жорстокий ╕ п╕дступний".

╤ така ось шмаркля, - глипнув Немирич скоса на молодика, - отака ось приблуда, що дос╕ напевне духом мосха просякла, ще й м╕зки тоб╕ полоще та грозити береться; щоби в тебе п╕р"я в поганому рот╕ поросло, а пуп вилис╕в, як в╕д маку ступа; щоби писком тво╖м молотили три роки просо...

- Будьте певн╕, - всм╕хався вельми приязно дал╕ посланник, - моя кривда вам не забудеться до гробово╖ дошки. ╤ с╕м"ю вашу нав╕ть п╕д землею знайду...

╤з гетьмансько╖ св╕тлиц╕ вийшов московський посол, нав╕ть не вийшов, видавалося, вихором винесло його, з обличчям збуряков╕лим ╕ чомусь вельми злим; враз др╕мота пропала в переляканих його пом╕чник╕в.

Немирич тим часом в╕дчув, що з ним щось трапилося, щось тихесенько тр╕снуло ╕ зрушило у душ╕: так скута кригою р╕ка в пору весни юно╖ раптом прокинеться, ще та крига суц╕льна ╕ кр╕пка довол╕ на погляд поз╕рний, але вухо досв╕дчене вже може вловити ледь чутний тр╕ск; прийде час, ╕ в момент якийсь полама╓ться ╕ покришиться л╕д, з гуркотом розпочнеться нестримний ╕ всепереможний тепер льодох╕д.

Н╕, в╕н ╕ на макове зерня не злякався погроз та залякування цього задрипанця Лащевого - надто багато в житт╕ пройшов бойовищ ╕ випробувань. Тут ╕нше було.

Ще коли-бо його однов╕рець, переконаний ар╕анин Криштоф Арцишевський тягнув Юр╕я мало не силом╕ць ви╖хати в Америку. Криштоф, статечний на вигляд, з поважними вусами, що гр╕зно стирчали в боки, з не менш поважним станом в сусп╕льств╕ - польський шляхтич гербу Правдз╕ц, в р╕зн╕ роки голландський генерал, адм╕рал та в╕це-губернатор голландсько╖ Бразил╕╖, генерал коронно╖ артилер╕╖ Реч╕ Посполито╖, - мав на розсуд Немирича неймов╕рно на╖вну дитячу душу.

- Нащо ми тут, ми ж непотр╕бн╕ ц╕й заросл╕й мохом стар╕й ╢вроп╕, - переконував Криштоф Немирича. - Нащо мають мене засуджувати до ганьби та вигнання з кра╖ни - т╕льки за те, що по-╕ншому я прочитав Святе╓ Письмо? Т╕льки тому, що традиц╕я в ар╕ан тр╕шки ╕нша? ╥дьмо в Америку, там ар╕анську колон╕ю започатку╓мо, з чистого аркуша все розпочнемо...

Час в╕д часу, вельми як життя жариною в"╖дливою прип╕кало, Немирич повертався до тих роздум╕в та наполягань Арцишевського, а ще до спогад╕в сво╖х ╕тал╕йських. Коли слухав курс лекц╕й в Падуанському ун╕верситет╕, судилося йому зустр╕тися з Кампанеллою. Перед Юр╕╓м сид╕в чолов╕к не просто з╕ стражденною долею, яка судила йому близько трьох десятк╕в рок╕в ув"язнення в п"ятдесятьох тюрмах та неймов╕рн╕ тортури, - перед Немиричем сид╕ла жива наукова легенда.

- Я готую нову книгу "Реально╖ ф╕лософ╕╖", де буде також "М╕сто Сонця", а ще потому трактат "Про зм╕ст речей", - д╕лився нам╕рами Кампанелла.

Немирич аж голову вб╕к повернув, мовби так легше було роз╕брати йому беззубе шамкання недавнього в"язня. "Боже милий, - не м╕г надивуватися Юр╕й, - цей страждалець заради науки, задля ╕нших людей витримував найб╕льш╕ тортури, нав╕ть стог╕н потамувати м╕г, коли прив"язували до н╕г тягар ╕ п╕дн╕мали на дибу, роками вдавав з себе позбавленого розуму..."

Немирич нев╕дривно слухав опов╕дь про справедливий лад ╕ сусп╕льство, про м╕сто Сонця, де душ╕ людськ╕ не роз"╖датиме звична короста жадоби ╕ себелюбства, де правитиме Любов, Могутн╕сть ╕ Мудр╕сть...

Юр╕й, зв╕сно, далеко не все на в╕ру сприймав: якби дещо в╕д ╕ншого чув, то х╕ба в обличчя розреготався б на передбачення, як усусп╕льнюватимуть у майбутньому ж╕нок, або як в тому м╕ст╕ Сонця т╕льки жерц╕ матимуть право визначати, хто з ким буде шлюбом ╓днатися для виробництва д╕тей, а ще повних ж╕нок шлюбитимуть т╕льки з чолов╕ками худими... "╤ нехай, з часом в╕дс╕ються н╕сен╕тниц╕, бо ж на пол╕ науковому так само братися може кук╕ль, як ╕ на пол╕ звичайному. ╤ нехай, - думалося мимовол╕, - полову в╕три часу в╕днесуть, а щось та й залишиться..."

То чого ж ти, Немириче, ма╓ш ╖хати в далек╕ америки будувати справедливий лад, чом не прислухатися до старого гетьмана, зморхлого ╕ вичахлого, мов у пам"ят╕ тод╕ Кампанелла? Хай м╕сто Сонця у "кра╖, де мати родила" не вибуду╓ш, але устр╕й державний, як в Голланд╕╖ чи Швейцар╕╖, вкоренити таки можливо - ╕ ключем до дверей у те М╕сто, у ту Кра╖ну устр╕й под╕бний стати направду може... А люди за тобою п╕дуть, бо й ти до них ставився з пошануванням. В помоч╕ багатьом ставав як депутат польського сейму, ╕ школу в р╕дному Черняхов╕ вибудував. Коли трапився розб╕йний польський на╖зд на замок Немирич╕в, то козацтво заступилось негайно, в╕дбило та в╕д╕гнало негаданих лиход╕╖в.

... Гетьман стомлено нап╕влежав, як переступив Немирич пор╕г св╕тлиц╕, на прив╕тання лише кивнув ╕ запитально прип╕дняв набухл╕ пов╕ки.

- Я даю згоду на службу у вас, - т╕льки й сказав Немирич.


4


Хоча в дом╕ Артамона Матв╓╓ва цар Олекс╕й Михайлович полюбляв бувати, забавляли його тут вельми диковинн╕ на тутешн╕ кра╖ театральн╕ вистави, та господар здеб╕льшого уникав у ст╕нах сво╖х завдавати мороки государев╕ державними справами, - йшов, як ус╕ чолобитники, до нього в палати. З Артамоном цар рахувався, попри те, що незнатного роду в╕н був, син лише дяка, та ваги йому надавала осв╕чен╕сть. А ще за Матв╓╓вим поголосок тягнувся, що зна╓ться в╕н з чаклунськими силами, нав╕ть д╕м соб╕ вибудував на плитах надгробних, як╕ сам╕ москвич╕ змушен╕ були знести йому на подв╕р"я, - той поголосок холодив сп╕врозмовнику тр╕шки спину, але й значимост╕ Артамонов╕ теж надавав.

- Б"ю чолом, государю пресв╕тлий, - розгортав того дня свиток списаного сво╖м кучерявим почерком Артамон. - Маю дв╕ справи на розсуд твого найясн╕шого розуму.

- Кажи, - тр╕шки втомлено государ докинув, бо перед цим на служб╕ Бож╕й не одну сотню поклон╕в поклав.

- Клопотатиму, насамперед, у Малорос╕йському приказ╕ два доповнення у документ внести, - Артамон, зашелест╕вши свитком, швидко знайшов потр╕бне. - В останн╕й час з тамтих кра╖в поб╕льшало до нас ходок╕в, поп╕в ╕ ченц╕в, як╕ приносять вельми потр╕бн╕ в╕домост╕. Тому доповнити сл╕д документ наш словами: "Да с ними ж приезжают бити челом тех городов чернцы, и попы, и всякие люди, о вотчинах и о мелницах и о лугах и о церковном строении, вновь, или по старине, и им дают на то жаловалные грамоты, а на церковное строение денги и церковное одеяние; да им же идет корм и питье и даетца жалованье, смотря по человеку..."

- Ти ж в╕да╓ш, Артамоне, що за ченц╕в ╕ поп╕в я не перечитиму, - государ перебував у пресв╕тлому настро╖.

- Але ма╓мо, ваша царська величносте, застерегтися, - голос Матв╓╓ва стверд╕в. - Казна не бездонна, тому конче потр╕бно й так╕ слова додати: "а даетца им жалованье и поденной корм, для того, что еще они учинились в подданство внове, и тем бы их к вечному подданству постояннее приманить, а как в подданстве позастареют, и им такой чести и жалованья убудет".

- Бути по-тво╓му, - по мовчанц╕ додав государ. - Спод╕ваюсь, проте, до цього дописаного, окр╕м дяк╕в та п╕ддячих приказу, зайв╕ оч╕ доступу не д╕стануть...

- Над╕йно буде, як у могил╕, - вклонився Матв╓╓в повагом. - ╤ ще про могилу: вмира╓ гетьман Богдан Хмельницький. Хто по цьому синов╕ ╓врея-м"ясника, що шлях до гетьманства з торг╕вл╕ в корчм╕ починав, стане наступником? За ним всю дорогу наш╕ оч╕ пасли, а вельми п╕ддяч╕ Портмо╖нов та Ключаров - б"ю чолом про винагороду для них... ╤ чи дозволить ваша величн╕сть самим в Малорос╕╖ гетьмана обирати, чи сперш, государю пресв╕тлий, тут претендента утвердити належить?

Мимовол╕ чомусь государ роззирнувся, мов упевнитися хот╕в, що чуж╕ вуха не чують ╖х мову ╕ за ст╕ни ц╕ кр╕пк╕ балачка не вийде.

- Як забагато в народу вол╕, то однаково, що надм╕р у страв╕ сол╕, - мовив урешт╕ Олекс╕й Михайлович ╕ злегка всм╕хнувся сказаному самим, що так до ладу у нього вимовилося. - Але хто з тамтешн╕х старшин до нас найб╕льш приязний, серцем в╕дданий, в кого за ╓ле╓м в вустах на думц╕ олжа не схова╓ться?

- Ваша царська величносте, там не в одного долон╕ чешуться, аби в них гетьманська булава втрапила, - мовив Артамон. - Полковник Пушкар вельми лаг╕дно в оч╕ послам нашим в останн╕ часи заглядав, Барабаш душу готовий викласти, т╕льки що в т╕й душ╕, окр╕м марева гетьманства, а ще Безпалий... По вол╕ гетьмана син Юрась мав би булаву узяти, та зелений в╕н ще, в╕д╕труть його б╕льш нахабн╕ ╕ вправн╕. Оп╕куном над Юрасем писар Виговський повинен бути - от хто найпрудк╕ше рветься. ╤ наш в╕н, на перший погляд, начебто св╕й чолов╕к, але...

Артамон примовк на хвилю було, чи то дух перевести, чи слово потр╕бне п╕д╕брати:

- Ваша царська величносте, мзду в╕д нас давненько Виговський вже ма╓... Ще по Збор╕вськ╕й битв╕ посланнику царському Григор╕ю Неронову потайки в╕д гетьмана за собол╕ список статей догов╕рних передав. Згодом сорок собол╕в та три пари собол╕в добрих взяв за грамоти кримського хана, турецького султана, с╕л╕стр╕йського паш╕ та гетьман╕в польських, а грамоти т╕ до Хмельницького були писан╕... Ма╓тност╕ в╕д вашо╖ величност╕ отримував, ще й хвалився: "Есть такие люди многие, что станут гетману наговаривать поддаться турскому или крымскому, а у меня того и в уме нет, чтоб, кроме великого государя, куда помыслить... Пока я здесь, уповаю на Бога, что удержу гетмана, все Запорожское Войско и царя крымского, воевать московские украйны не пойдут, потому что крымский царь и мурзы меня слушают: известно им, что я в Войске Запорожском владетель во всяких делах, а гетман и полковники, и все Войско Запорожское меня слушают же и почитают..."

Артамон Матвеев викладав дал╕ сво╖ думки, государ силувався уважно слухати, попри втому, ╕ водночас гортав думки власн╕: он його п╕ддан╕ кожне звернення, як ╕ належить, починають словами "ваша царська величносте"... Але та величн╕сть ма╓ в╕дчуватися повсюдно, в╕д палат до його вбрання, до трону, належного високому стану. Хай соб╕ плещуть придворн╕ по закутках, що шапка Мономахова насправд╕ зовс╕м не Мономахова, а тихцем перешита з хансько╖, забудеться з часом, як забува╓ться, що стол╕ттями Москов╕я була лиш улусом ординським, в╕ддаленим та занехаяним.

Ма╓ подбати в╕н, аби впевнилися вс╕ во╕стину у зв"язку його трону не з ордою, а з в╕зант╕йським кор╕нням, тим паче, ╓ з ким порадитися - зачастили в останн╕ роки до нього грецьк╕ купц╕, ювел╕ри, а з ними ╕╓рархи грецьк╕. То вони п╕дказали, хто може належний ск╕петр виготовити йому, ╕ державу, ╕ барми, ╕ трон д╕амантовий... Вже трудяться у Стамбул╕ найкращ╕ майстри над ск╕петром золотим емальованим, прикрашеним 268 д╕амантами, 14 смарагдами, 360 ╕ншими дорогоц╕нними каменями. Трон д╕амантовий шахськ╕ майстри виготовлюють в Перс╕╖, основу його з санталового дерева обкладуть золотими ╕ ср╕бними пластинами. А на спинц╕ трону наказав перлинами вишити напис латинський: "Наймогутн╕шому ╕ непереможному Москов╕╖ ╕мператору Олекс╕ю, на земл╕ щасливо царюючому, цей трон, з великою майстерн╕стю зроблений, да буде знам╕нням прийдешньо╖ у небесах в╕чно╖ насолоди".

Щоправда, запросили за те, мов за р╕дну мат╕р: грекам в╕ддати належить понад в╕с╕мнадцять тисяч рубл╕в, та ще персам двадцять три тисяч╕, до того ж перси з в╕рменами безмитно╖ торг╕вл╕ соб╕ зажадали. Лише персам ╕з греками заплатити сл╕д ст╕льки, ск╕льки варту╓ за сто двадцять тисяч тонн зерна або чверть м╕л╕она овець - тако╖ отари, певне, з ус╕╓╖ держави не назбирати... Царська велич, ╕стинно, може т╕льки на велич╕ грошов╕й триматися - ╕ козацьку державу до Московщини зараз дор╕зати вельми слушно, доход╕в додасться чимало.

А трон д╕амантовий та всю решту достеменно потр╕бно зробити, попри псковськ╕ ╕ новгородськ╕ повстання, солян╕ там ╕ ╕нш╕ голодн╕ бунти, коли придворних на шмаття розтерзував озлоблений люд; се╓ конче потр╕бно, ╕накше х╕ба викликатиме трон, простолюдином тутешн╕м якимось змайстрований, в╕дчуття царсько╖ велич╕ та достойну повагу? То натура людська така в╕ков╕чна: не може правитель бути на р╕вн╕ з п╕длеглим, ма╓ бути на трон╕ десь там в високост╕, ╕ чим б╕льше дороговизною вражатиме трон, тим гоноров╕ша велич та пошанування. ╤ нема чого соромитися багатства, бо ж сказано в Екклез╕аста: "╤ якщо як╕й людин╕ Бог дав багатство й майно, ╕ дав йому владу користуватися в╕д них ╕ брати свою частку й насолоджуватися в╕д праць сво╖х, то це дарунок Божий". Бо ж ╕стинно серед чолов╕к╕в в╕ри були ╕ багат╕ люди, був Авраам та ╤саак, Як╕в ╕ Йосип, Мойсей ╕ Цар Давид... ╤ ма╓тност╕ ╖х не╕зм╕рим╕ не завадили ╖м бути в╕рними Богу ╕ служити Йому в╕д усього серця... Зрештою, чим в╕н, Олекс╕й Михайлович, поступа╓ться царев╕ Давидов╕?

- Можливо, сл╕д було б нам п╕дтримати писаря ╤вана Виговського, - в╕в дал╕ тим часом Матв╓╓в. - Але в м╕сяц╕ останн╕ в╕н оточення ма╓ якесь незрозум╕ле ╕ каламутне... Чого варту╓ недавно присталий до чигиринц╕в Юр╕й Немирич, що зовс╕м молодим, ун╕верситетами ╓вропейськими ошиваючись, пакост╕ всяк╕ на царство Московське коли ще писав... Добре було б зажадати, аби цей протестант, лютер паскудний, геть покинув Козаччину. Ма╓мо на тому з╕грати, що в╕н чужак, ╕нов╕рець, бо в люду козацького земляцьке чуття та в╕ри сво╓╖ пошанування вельми кр╕пк╕...

- А чи не краще нам вичекати, - приплющивши одне око та злегка перехиливши голову, поспитав государ. - Нехай соб╕ там сперш почубляться, потопчуть одне одного, в калабанях виваляють та донос╕в напишуть торбу на ближнього свого - може, тод╕ нам л╕пш проясниться? Якби зненависть серед них ужилася наст╕льки, що й дивитись не зм╕г би сус╕д на сус╕да, батько на сина, а дочка на мат╕р, ужилася й пустила б кор╕ння у землю зненависть така дужа, що сам╕ вони проклянуть радше ту землю?.. Чував якось в╕д посла чигиринського припов╕дку ╖хню кумедну: "Чуже лихо за ласощ╕, а сво╓ за хр╕н"...

На мить государ зовс╕м заплющив оч╕, чи то в╕д втоми, чи зосередитися хот╕в:

- А ще полякам сл╕д тихенько сказати, що покинуть козаки дружбу з╕ шведами та в╕йною на них знову п╕дуть... Нам же вихир╕лий з то╖ в╕йни край легше в руц╕ буде тримати, не матиме моц╕ пручатися...

- Ваша величносте, це зробимо неодм╕нно. Але сперш задобрити сл╕д козацьку верх╕вку, соболями й ма╓тностями душу пригр╕ти, а тод╕ вже, "как в подданстве позастареют, и им такой чести и жалованья убудет".

- Ну, ╕ хитрий же ти чолов╕чисько, - розсм╕явся Олекс╕й Михайлович, враз скинувши втому з плечей, мов у спеку важкого кожуха. - Хвалю ╕ в приклад ╕ншим поставлю...


5


Смерть завше жаха╓, страх стр╕мко хапа╓ правцем здеб╕льшого кожного, в холодн╕ щербат╕ обценьки тремтячу душу бере, але в смерт╕ ╓ також якась дивовижна чаклунська сила, що манить до себе, наче чорна бездонна пр╕рва здатна затягувати мимох╕ть, - зазирни т╕льки в не╖ хоч оком одним. ╤накше чого б то в м╕стечку на площу ст╕льки люду прибилося, звичайних м╕щан, а з ними незм╕нних солоп╕╖в та невситимих ╜ав, охочих на будь-яке видиво, на б╕ду чужу подивитися.

Мали стратити якогось приблуду, зовс╕м ще молодого, що ночувати в тутешнього корчмаря попросився ╕ на в╕ддяку зар╕зав його вноч╕: казали, щоправда, в╕дн╕кувався той подорожн╕й вельми, присьма клявся й божився, що н╕як не винен, та суд достеменно винуватцем таки його назвав.

Колихнулося море гол╕в людських, розцв╕чене розма╖ттям кольор╕в ж╕ночих хустин, як вдарили лунко бубни, ╕ на пом╕ст став п╕дн╕матися кат; ступав несп╕шно, повагом, бо тут в╕н найперший тепер ╕ найголовн╕ший-таки, вся увага, вс╕ оч╕ на постат╕ чорн╕й його пасуться, на балахонов╕, де т╕льки прор╕з вузький для очей н╕кому невидимих, а ще на сокир╕, що зблискувала св╕жозаточеним лезом злов╕сно при кожному кроков╕.

В гомон╕ людському та ╜ел╜отанн╕ х╕ба окрем╕ слова з присуду долинали, та найстрашн╕ш╕ два слова д╕стали й кра╓чка людського моря:

- ..... Осажонний на горло!

Аж навшпиньки тягнувся дехто, л╕ктями завзято штовхаючись, хто подал╕ стояв, аби той момент не про╜авити, як п╕д стог╕н бубна гучний зн╕ме високо над головою сокиру кат, - ще хвилька, ще, ╕ зойк многолюдний над майданом з╕рветься, ╕ покотиться, п╕дстрибуючи, та нещасна окривавлена голова...

Раптом з натовпу якась д╕вчина вискочила ╕, заледве засуджений перший крок на пом╕ст ступив, вихопила хустину ╕ нею накрила голову смертника.

- Шляхетн╕ й учтив╕ люде... - голос д╕вчини ╕нколи тонув у гул╕ подивованому та схвильованому, - бажаю його соб╕ впросити в стан святий малженський...

Розчаровано кат опустив сокиру: за прадавн╕м козацьким звича╓м, якщо смертнику такий знак д╕вчина пода╓ ╕ зам╕ж за нього вийти готова, то зн╕ма╓ться присуд страшний, прочитаний щойно декрет силу втрача╓, а в городськ╕й книз╕ запис т╕льки зроблять про те.

- А чи згоден ти взяти соб╕ цю д╕вку? - звучить голос суворий у тиш╕, яку, видавалося, год╕ було дочекатися на майдан╕.

Смертник, зб╕л╕лий ще, з обличчям задерев"ян╕лим, скованим жах╕ттям оч╕кування пр╕рви смертно╖, яка щойно за два кроки в╕д нього он там на помост╕ була, не зразу м╕г бодай слово ╕з себе вичавити, не слухався н╕ язик, що вареним чомусь став, н╕ скресл╕ морозом уста; в╕н т╕льки дивився спантеличено на цю д╕вчину, яку в житт╕ н╕ разу стр╕чати дос╕ не довелося; перш н╕ж спромогтися на слово, його мозок, його ╓ство посп╕хом шукали на обличч╕, в очах, у жестах чи рухах його миловидно╖ рят╕вниц╕ розгадки на таке простеньке ╕ неймов╕рно складнюще: "Нащо воно тоб╕?".

- Так, - врешт╕ ледве здужали прошелест╕ти щойно засуджен╕ ╕ негадано помилуван╕ вуста.

Вуста прошелест╕ли, а погляд н╕як не м╕г вспоко╖тися, шукав в╕дпов╕д╕ уже в д╕вочих очах: чи не шкоду╓, п╕ддавшись порухов╕ молодо╖ ╕ жал╕сливо╖ ╖╖ душ╕, чи не бо╖ться, - бо для страху п╕дстав б╕льш н╕ж досить, як-не-як, зам╕ж ╕ти за вбивцю, зар╕зяку невдячного, якого на н╕ч прихистили, а в╕н...

- Вирок скасову╓ться лише п╕сля в╕нчання! - оголошу╓ той самий суворий судд╕вський голос.

Знову, ще гучн╕ше, за╜ел╜от╕в натовп багатоголосий, про под╕ю таку десь та колись вже чували, але д╕ялося схоже таке ген-ген в яких далеких краях; сво╖, звичайн╕ людськ╕ суди-пересуди на майдан╕ тим часом тривали, доки священика кликали, доки дружки до негаданих молодят зголосилися...

- В╕нча╓ться раб Божий... - спинився на мить священик, чекаючи, аби молодий назвався.

- Матв╕й, - посп╕хом тепер видихнув недавн╕й суджений, мов боявся, аби батюшка не передумав.

- В╕нча╓ться раба Божа...

- Василина, - тихо спало з похолод╕лих вуст молодо╖.

Диво дивне╓: т╕ ж сам╕, що приходили подивитися на жаске ╕ криваве видиво, тепер поверталися по дом╕вках куди б╕льше вдоволеними, ан╕ж стали б св╕дками наперед оч╕кувано╖ страти.

Коли ж залишилися негадан╕ молод╕ наодинц╕ нарешт╕, Матв╕й взяв ╖╖ руку в сво╖ долон╕.

- Нащо воно було все те вам... тоб╕? - поспитав, спотикнувшись на слов╕.

- Не знаю, - не стала вона лукавити. - Але я в очах тво╖х бачила: ти не вбивця.

╤, опустивши погляд, легким порухом голови поправила за плечима свою розк╕шну косу.

- А жити тепер... як? - йому н╕яково було чомусь глянути ╖й у в╕ч╕, тож дивився поверх голови на все похмур╕ш╕ хмари, що низько ╕ стр╕мко над землею неслися.

- Не знаю, - вдруге Василина сказала, нав╕ть тих╕ше першого разу, мовби голос ╖╖ просто в╕длунням озвався. - А ти... хто?

- З полону татарського я вертаюся, - потроху виходив з оц╕пен╕ння Матв╕й. - От ╕ простую у Чигирин, з кра╖в неблизьких повернувшись. Може, знайдуть д╕ло яке для мене...

- А я нав╕ть не в╕дала, куди було йти, - в╕двернулася чомусь Василина. - Сестру старшеньку оце поховала, за стр╕льця в козак╕в вона довго була. Вельми знатний стр╕лець, ще й мене учила... Вернулася я до села свого, а там зам╕сть дом╕вки головешки давно схололи.

Матв╕й все ще не випускав Василинино╖ руки.

- В Чигирин ход╕мо... Раз доля отак розсудила, - кинув поглядом на пом╕ст, де недавно кат мав похазяйнувати.

Рука Василини раптом с╕пнулася, щось мимов╕льно тривожне спало на думку ╕ занепоко╖ло:

- Пом╕зкуймо с╕м раз╕в спочатку... То шлях на в╕йну, на тому шляху нема╓ с╕м"╖, нема спокою ╕ затишку, нема╓ себе самих. ╤ не знайти гадалки, що к╕нець-край т╕й в╕йн╕ наворожить.

Вона затнулась було, а тод╕ мов засоромилася ╕ посп╕хом перепитала:

- Та за що ж тебе, отуди... до ката?

В╕н криво, кра╓чком лиш вуст посм╕хнувся:

- Найтяжчу кару дають здеб╕льшого н╕ за що...

╤ Матв╕й опов╕в, що з ним трапилося то╖ зло╖ ноч╕ ╕ за що жереб дол╕ випав йому такий: осажонний на горло... А наприк╕нц╕, на хвильку примовкнувши, ╕з задумою ще додав:

- Маю боржок перед одним чолов╕ком паскудним... Гадаю, в Чигирин╕ я його знайду.

Вони довго ще розмовляли, говорили ╕ не могли наговоритися, а врешт╕ поминули м╕стечко ╕ п╕шли таки чигиринським шляхом, то прямим ╕ р╕вним, а то з ярами ╕ пагорбами крутими, шляхом ╕нколи кривулястим ╕ звивистим, як звивистою бува╓ доля.


6


Зв╕сно, то не посп╕х був, ╕ не слово-друге, яке горобцем якось ненароком випурхнуло, тим паче сказане зовс╕м не з переляку в╕д погрози тво╖й с╕м"╖ та ма╓тност╕ неб╕жем Саму╖ла Лаща:

- Я даю згоду, ясновельможний гетьмане, - тод╕ мовив Хмельницькому ти виношене ╕ визр╕ле.

- В шведа ви в генералах ходили... В нас полковником, пане Немирич, сперш побудьте, - в╕дказав гетьман так, мовби здатен був наперед в╕дгадати тво╖ думки.

Г╕ркий присмак справд╕ лишало розчарування, що не сповна шведський король об╕цяного дотримався перед однов╕рцями тво╖ми. Ще б╕льш г╕рчило, що землю твою, де св╕т б╕лий вперше побачив, товкли зус╕б╕ч, копали ╕ топтали, - не витерп╕ло того ще до тебе чималенько шляхти, як╕й народитись судилося серед цих розлогих пол╕в укра╖нських та перел╕ск╕в.

Он ╤ван Виговський, що в кварцяному в╕йську Потоцького затято так бився супроти козацтва п╕д Жовтими Водами, в полон було втрапив татарський, трич╕ вт╕кав, доки до гармати не прикували... Викупив його гетьман за якогось коня, на службу узяв - ╕ д╕йшов, н╕вроку, ╤ван Остапович аж до генерального писаря, по гетьману став другим за чином. А чи легко йому ведеться ╕з Хмельницьким, те т╕льки в╕н х╕ба зна╓...

Його ясновельможн╕сть здатна спалахнути раптом, як стерня в жнивну спеку в╕д необачно╖ ╕скри, було ж, що арештовував писаря ╕ скованого у зал╕зо лицем до земл╕ ц╕л╕с╕нький день тримав. Нав╕ть стратити одного разу було хот╕в, та не довгим був гетьманський гн╕в. Як потому вельми пот╕шен╕ рос╕йськ╕ посли Фом╕н та Матв╓╓в спитали про долю Виговського, то враз скисли ╖хн╕ обличчя з почутого: "Писарь де Иван Выговский у гетмана по-прежнему и дел никаких у него, писаря, не отнял".

Не певен, йшло на думку Немиричу, чи вдасться те словом йому передати, що тримало в козацьких рядах тисяч╕ донедавна ц╕лком безтурботно╖ ╕ безпечно╖ шляхти, а тепер п╕дставлятися змушувало добров╕льно п╕д кулю та голови п╕д шабл╕ нести...

Стан╕слав Кричевський, улюбленець гетьмана Конецпольського, родом ╕з берестейсько╖ русько╖ шляхти, - п╕д Жовтими Водами на б╕к повсталих невипадково було перейшов; скуштував пот╕м смак пекельний вс╕х битв аж до смертно╖ рани п╕д Ло╓вим, коли спинити зум╕в Радзив╕лову армаду, на Ки╖в вже безборонний нац╕лену.

Стан╕слав Мрозовицький, вихованець Падуанського ╕ Я╜еллонського ун╕верситет╕в, стане тим легендарним Морозенком, про якого народ ╕ через стол╕ття п╕сн╕ сп╕ватиме. А ще в╕дразу чотири брати Виговських, а ще з ки╖всько╖ ╕ брацлавсько╖ шляхти Сам╕йло Богданович-Зарудний, Антон Жданович, Михайло Зеленський, Силуян Мужиловський, Григор╕й Сахнович-Лесницький, Ярема Петрановський ╕ многая з ними, многая... ╢ щось на св╕т╕ невидиме, неп╕знане ╕ невимовлене, що лучить душу людську з кра╓м, де мати на св╕т привела.

Н╕хто не здатен таки вибрати мат╕р для себе ╕ батька, землю обрати, в як╕й народитися, ╕ в╕ри, що на св╕т цей благословлятиме... Але дивовижним чином, шляхами неспов╕димими, здеб╕льшого чомусь людина приходить до в╕ри свого народу. ╤ не треба вельми довго блукати за прикладом: глянь лиш на себе, Немиричу, подивися пильненько у виглядку. Тато тв╕й, Стефан, в╕дданий ар╕анин, социн╕анин, бере шлюб з ╢лизаветою Слупицькою, донькою любл╕нського каштеляна, такою ж в╕дданою ар╕анкою. В Рак╕вськ╕й академ╕╖ Малопольщ╕, тво╓му першому навчальному закладов╕, тоб╕ дали першопочатки духовного св╕тобачення...

Зараз, Юр╕ю, коли ти прийняв православ"я, дор╕кають тоб╕ зрадою в╕ри, зрадою ар╕анства, г╕лочки протестантсько╖, хоча д╕ди-прад╕ди православними в╕к в╕кували. ╤ не ц╕кавий н╕кому шлях тво╓╖ душ╕...

Зрада? Коли протестантам-новов╕рцям в польськ╕й держав╕ стало непереливки, коли сеймовою постановою л╕кв╕дували Рак╕вську академ╕ю ╕ ╖╖ змушен╕ були перенести в Киселин на Волин╕, ти не покинув найпершу свою альма-мат╕р, в пом╕ч став нев╕дкладно, коштами п╕дтримав вс╕ляко. ╤ не зламався, коли перед однов╕рцями виб╕р постав: або перейти до якогось дозволеного владою обряду, або ж чекатиме сувора кара аж до конф╕скац╕╖ ма╓тк╕в ╕ вигнання з╕ сво╓╖ земл╕. На тому ж сейм╕ 30 кв╕тня 1638 року не хова╓ш перелякано голову в плеч╕, навпаки, налагоджу╓ш спротив неправедн╕й постанов╕, - протест п╕дтримують не лише ар╕ани, а й православн╕, серед них вельми впливовий князь Четвертинський, нав╕ть дехто з католик╕в те вважав несправедлив╕стю.

Ти не зр╕кся тод╕ ар╕анства, не злякався вигнання, не побоявся конф╕скац╕й ма╓тност╕: мало того, оп╕сля постанови сумнозв╕сно╖ висунув свою парсуну кандидатом на уряд п╕дкомор╕я ки╖вського. Вельми обурювався коронний канцлер Юр╕й Осол╕нський, в╕дпов╕дав репротестац╕╓ю: "╓ретик" Немирич не ма╓ права класти п╕дпис п╕д постановами сейму. В пом╕ч ставав, та й то не завжди, король Владислав IV, з яким воювати судилося проти Московського царства: сво╖м коштом наймав ти в╕йсько, Немиричу, ╕ йшов п╕д Смоленськ разом воювати загрозу, як думав ще з л╕т молодих, болячку незгойну для всього товариства ╓вропейського.

Нестерпне життя кинуло було в об╕йми шведського короля, та оп╕сля провалу Ново╖ л╕ги, видавалося, саме життя повернуло тебе до козацтва ╕ до в╕ри козацько╖. Творець один, до чого тут зрада, просто в р╕зного люду ╕ на р╕зних мовах звертаються до Всевишнього на ╕нше ╕м"я...

... М╕ж тим, нов╕ клопоти посипалися на Немирича, мов горох ╕з розв"язаного м╕шка.

- Конче треба над╕йну людину на м╕сце рейментаря затяжних в╕йськ, бо з найманими вояками не кожен управитись здатен. Доведеться вам з ними справу мати. ...Хоча не уникнути найважлив╕шого у зносинах з ╕ншими державами, потр╕бного в розв╕дц╕, - говорив генеральний писар Виговський Немиричу, якого подавно добре знав, ще й сус╕дами по ма╓тках були. - А я в╕зьму те, що дос╕ гетьман, до хвороби сво╓╖ тяжко╖, винятково п╕д власним оком тримав. Найперш з"ясувати вам сл╕д, де зараз особистий представник лорда-протектора Англ╕╖ Ол╕вера Кромвеля: його послали у Бранденбург, а зв╕дти ма╓ в╕н сюди в Чигирин з важливим в╕зитом прибути. Королева Польщ╕ до нас приязна, варту╓ ╖й нев╕дкладно листа написати, ще не раз вона в помоч╕ стане. На п╕д"╖зд╕ посольство Швец╕╖ - чи поведуться на наш╕ умови, чи й дал╕ жад╕бн╕сть в них не вив╕трилася з ума?...

Прийом посла Швец╕╖ для Немирича став немов першим ╕спитом: видавалося Юр╕ю, що вс╕ оч╕ бувалих полковник╕в т╕льки його пасли; як же, недавно-бо шведам служив. Ще й посол пов╕вся аж геть гордовито, викликаючи ледь пом╕тн╕ з-п╕д вус п╕дсм╕шки старшин надм╕рною, нав╕ть ман╕рною, як видавалося, церемон╕альн╕стю.

- Вся Р╕ч Посполита ма╓ стати п╕д ск╕петр його величност╕ короля Швец╕╖ Карла X Густава, - г╕сть дивився поверх гол╕в старшини, викладаючи доручене так, як ретельно завчене напередодн╕ школярик, що бо╖ться збитися ╕ щось раптом забути чи переплутати. - Льв╕в належить також нам передати, вивести нев╕дкладно зв╕дти козацьке в╕йсько.

Загуло, загомон╕ло товариство старшинське враз.

- Говори до вовка, але й за вовка треба сказати: так не п╕де, пане посол...

- Еге, та в цього шведського м╕шка дно д╕ряве, його не наповниш.

- Добридень на Великдень, будьте здоров╕ з Новим роком...

Шведський тлумач, що вловити суть за гомоном тим ледве встигав, тарабанив переклад швиденько вп╕вголоса на вухо послу - ╕ хмурн╕ло обличчя в того, мовби т╕нь достоту густа наб╕гала; тепер не випадало послов╕ поверх гол╕в старшинських звертатися до ст╕ни, посп╕хом переводив погляд з одного лиця на ╕нше, шукаючи бодай у когось розум╕ння, доки очима не зустр╕вся з Немиричем; хай не п╕дтримки в╕н над╕явся, хоч дискус╕╖ та розмови б╕льш розлого╖ спод╕вався, бо йшлося далеб╕ про реч╕ аж н╕як не прост╕.

Немирич спок╕йно той погляд колеги недавнього витримав, не каламутило йому в душ╕ ╕ сумл╕ння не нило:

- См╕ю нагадати послов╕ поважному гетьманськ╕ слова, сказан╕ ще позатор╕к п╕д Львовом: в╕н господар всея Рус╕ ╕ н╕кому н╕яким чином, жодним л╕ктем ╖╖ не поступиться; скр╕зь, де грецька в╕ра споконв╕к ╕снувала ╕ мова наша дос╕ живе...

Як зачинилися двер╕ за посланником, то обережний Виговський докинув було до старшин:

- А чи не пересолили ми, панове? Нам ниньки той швед, як н╕коли, потр╕бен...

Н╕ слуху н╕ духу в╕д шведа довгенько не чулося. Пом╕ж старшин вже й балачка серед ╕ншого йшла: "Якось лаг╕дн╕ше сл╕д було з тим послом, поторгуватися сперш належало, хоч ╕ пишався в╕н, як ╕ндик переяславський... Немиричу, бач, закорт╕ло себе показати, тимчасом слини не п╕дхопиш, а слова назад не вернеш".

Слово назад вернулося аж серед л╕та, як набирало сили колосся ячмен╕в та пшениць, ╕ слово те було листом шведського короля. Хмельницький наказав Немиричу нев╕дкладно в╕дпов╕дь готувати, ще й попередив, що вислуха╓ обов"язково написане.

Наступного дня б╕ля гетьмансько╖ постел╕ Юр╕й, аби найменше втомити хворого, читав уп╕вголоса заготовлене:

- Найясн╕ший королю Швец╕╖, наш вельмишановний пане ╕ друже!

Хоч особлива доброзичлив╕сть вашо╖ корол╕всько╖ величност╕ засяяла ╕ стала в╕дома нам задовго до цього, однак коли п╕сля незначного пром╕жку часу припинилися в╕домост╕ про не╖ з обох стор╕н, визна╓мо, що нас огорнула немала досада, коли ми передумували р╕зн╕ причини такого довгого мовчання. Але як т╕льки виявилася нам над╕йн╕сть становища вашо╖ корол╕всько╖ величност╕, ми зустр╕ли це з п╕днесенням, бо звикли жити ╕ кр╕питися усп╕хами друз╕в...

- Годиться, - мугикнув вдоволено гетьман. - А що дал╕?..

- Прив╕тний лист вашо╖ корол╕всько╖ величност╕, - читав п╕дохочений Немирич, - ми прийняли до рук, як в╕сника пост╕йно╖ ╕ тривало╖ прихильност╕ до нас, прив╕тали його ╕ сприйняли його зм╕ст вдячним ╕ рад╕сним серцем. Лист вашо╖ корол╕всько╖ величност╕ дав св╕доцтво непорушного дов╕р"я ╕ особливо╖ дбайливост╕; але ми дума╓мо, що лист не може охопити вс╕х та╓мних справ, що торкаються обох стор╕н ╕ як╕ ми широко розкрили, - ╕ ми будемо спов╕щати про все через окремих посланц╕в. Нам загрожу╓ тяжка небезпека в╕д татар ╕ ╕нших, неприязних до нас, ╕, щоб протид╕яти ╖хн╕м ворожим зам╕рам, ми з╕брали в╕йсько в пох╕д...

- Не баритися, - аж пересмикнуло в постел╕ Хмельницького, - п"ятниця вдруге не трапиться. Посланц╕в нев╕дкладно п╕дготувати, може, найкраще ╖хати греков╕, отцю Дани╖лов╕, Ол╕вебергов╕...

Немиричу зрозум╕лою була нетерпляч╕сть старого гетьмана. Хмари чорн╕ наповзали з╕ сходу, непоко╖ли його сиву голову, вельми ж по В╕ленських перемовинах та лукав╕й угод╕, коли московити обдурили його ╕ зламали Переяславську угоду, а козацьку депутац╕ю нав╕ть до участ╕ не допустили.

Вперше такого Хмельницького бачило товариство. Коли загинув його син Тим╕ш, гетьман, зц╕пивши зуби, перехрестився ╕ лиш вимовив: "На все воля Божа". А як вернулись старшини з В╕льно ╕ про бачене опов╕ли, то заридав г╕рко обдурений гетьман; пот╕м кричав ╕ плакав, а врешт╕, прийшовши в себе, пооб╕цяв:

- Не жур╕ться, д╕ти... З шведом чи турком звою╓мо лихо, а москаль на нас таки не возитиме воду...

Юр╕й немов ╕шов за думками Хмельницького, розум╕в тривоги людини, як╕й ╕ без шведських лист╕в вельми непереливки, тож не сердився нав╕ть на др╕б"язкове, на поз╕рний погляд, прис╕кування:

- А як титул короля йменували? - не вгавав Хмельницький.

- Найясн╕шому Карлу Густаву, Божою мил╕стю королю швед╕в, гот╕в ╕ вандал╕в, великому герцогов╕ Ф╕нлянд╕╖, герцогов╕ Естон╕╖, Карел╕╖, Бреми, Верди, Штетт╕ну, Померан╕╖, Кашуб╕╖ ╕ Вандал╕╖, князев╕ Руг╕╖, панов╕ Унгр╕╖ ╕ В╕смар╕╖, а також маркграфов╕ Рейну, Бавар╕╖, Кл╕н╕╖ ╕ герцогу Г╕р ╕ ╕н., нашому вельмишановному панов╕ ╕ другов╕...

"Щоб ти здоровий був, пане гетьмане, - сварився подумки Немирич, - тут ╕ зал╕зний б╕ля тебе втомиться та склякнути може..."

Новий шведський посол Густав Л╕л╕╓нкроне, давн╕й знайомий Юр╕я, не забарився. Зм╕нив в╕н Вел╕нга, що так нещасливо завершив останню по╖здку, - на банкет╕ випив фляшку вина, а тод╕ зубами кубок скляний розгриз; в╕д того й помер.

Такого пишного прийому в Чигирин╕ на пам"ят╕ давно не було: за дв╕ мил╕ назустр╕ч три сотн╕ козацтва ви╖хало, при п╕дход╕ п╕хота огня з мушкет╕в дала, коли ж на майдан гост╕ вступили, то гримнули вс╕ гармати; а ще на те споглядали подивований французький посланник ╕ скривлений рос╕йський посол Бутурл╕н. Ввечер╕ 22 червня помираючий гетьман наказав занести його у помешкання ╤вана Виговського, щоб переговорити з послом про найпота╓мн╕ше в найвужчому кол╕.

Той веч╕рн╕й гетьман╕в наказ викликав подив ╕ отороп╕ння в Немирича, що вже подавно забув дивуватися: хай йому грець, подумалося тод╕, гетьман ще посп╕ша╓ кудись, хоч вже напевне на смертн╕й дороз╕, т╕нь одна залишилася в╕д людини, он чутно нав╕ть в╕д нього сирою землею, що покличе з години, мабуть, на годину. Охляле, виц╕джене ╕ нап╕вмертве т╕ло на очах краплина за краплею втрача╓ життя, але й т╕ останн╕ краплини цей чолов╕к скупердяцьки не хоче марно згубити ╕ для справи силиться вжити. Юр╕й вп╕вголоса перекладав послов╕ Л╕л╕╓нкроне те, що шелест╕ло листям сухим з вуст Хмельницького, але й у самого Немирича вуста чомусь змерзли ╕ ледве слухалися.

Густав Л╕л╕╓нкроне прийняв вс╕ укра╖нськ╕ умови, коал╕ц╕я Швец╕╖ ╕ Укра╖ни ширитись мала в╕д Балт╕йського ╕ до Чорного моря, - писав у донесенн╕ в Москву роздратований, аж перо п╕дстрибувало ╕ чорнилом з╕ зл╕стю бризкало вус╕б╕ч, посол Бутурл╕н.


7


Бува╓ перед грозою, що в якусь мить наста╓ ц╕лковита, всеохоплююча, ╕стинно всесв╕тня тиша, але т╕льки на якусь мить; натом╕сть ту тишу неспод╕вано роз╕рве оглушливий гр╕м, в╕д якого млосно защемить у грудях ╕ забряжчать перелякан╕ шибки, з виляском у нутрощах зависло╖ над головою чорн╕зно╖ хмари метатимуться божев╕льн╕ блискавиц╕, а тод╕ раптово лине нестримна злива, ╕ з прорвано╖ небесно╖ гребл╕ пролл╓ться суц╕льний ╕ безперервний водяний вал.

У Юр╕я Немирича чимось схоже було в╕дчуття в╕дразу по в╕дходов╕ в кращий св╕т Богдана Хмельницького. Смерть гетьмана близилася невмолимо в раптово настал╕й тиш╕, потому ж впала нестримна злива, справжн╕с╕нький вал нев╕дкладних клопот╕в, в╕д яких чимало таки важило у житт╕.

Дос╕ трималося все у зал╕зних пальцях ото╖ зморхло╖ ╕ зжовт╕ло╖, порепано╖ в╕д хвороб ╕ рок╕в гетьманово╖ руки. Зараз же, наче спросоння, забагато ╕нших рук потяглося до булави, що не встигла нав╕ть схолонути в╕д Богданових шорстких долонь. Посли ╕ноземних держав ╕ соб╕ насторожено зиркали, чим тут ск╕нчиться, та посп╕хом переш╕птувалися, потайки здеб╕льшого, ╕з старшиною в над╕╖ на б╕льш приязного кожн╕й держав╕ обранця.

В Немирича нав╕ть крихти найменшо╖ вагань не було: по Хмельницькому стати повинен Виговський - з його осв╕чен╕стю, пом╕ркован╕стю, яка не шкодить р╕шучост╕, зв"язками при багатьох монарших дворах. Щоправда, чимало недоброзичливц╕в носом крутить, Запор╕зька С╕ч, як не прикро й не г╕рко, ним не вдоволена, у Москву в╕д вельми до гетьманства охочих побрехеньки про генерального писаря час в╕д часу ╕дуть... Пробував було за дорученням ╤вана Остаповича Виговського поговорити Немирич з послами царськими, Зюз╕ним, зос╕бно, та т╕льки душу соб╕ роз"ятрив. Дивний якийсь чолов╕к той Зюз╕н: в╕н бо╖ться нав╕ть крок ступити уб╕к в╕д наказаного йому, пошукати сп╕льно компром╕с, бо ж погодити кожне слово з царем одномоментно за тисячу верст немислимо. А ще переляк в очах того посла мов нав╕к застиг: х╕ба в╕д тих час╕в, коли, як опов╕дали з Московщини над╕йн╕ люди, зле йому цар вчинив.

- На обеде у государя Зюзин местничался с Лобановым-Ростовским, за что был бит батогами за переградою и у стола с окольничим с князем Иваном Лобановым был...

Та нехай соб╕ високопоставлен╕ бояри "местничаются", хай сперечаються соб╕ про м╕сце тлуст╕ше при царськ╕м двор╕, чудувався Немирич, але рабське приниження батогами отак б╕ля столу...

Зрештою, то ╖хн╕ справи, куди важлив╕ш╕ он перед ним, - лежать на стол╕ к╕лька аркуш╕в дешевенького ╕ зашмуляного вже паперу з хитромудрими закарлючками-тайнописом. Т╕ закарлюки писан╕ л╕карем Лук"яном Григоровичем, його також Литвином ╕нколи звуть, засланим у Москов╕ю гетьманом ще коли на ризикове в найвищ╕й м╕р╕ та смертельно небезпечне д╕ло, ╕ якого "за в╕рну службу" до московського Посольського Приказу цар приписав... Т╕льки Виговський, Немирич та ще дво╓ людей на всенькому б╕лому св╕т╕ знали ╕стинн╕ ╕нтереси й д╕ла московського ескулапа.

Пише ╖х найпота╓мн╕ший ╕ найвправн╕ший розв╕дник, що цар Олекс╕й заклопотаний вельми, наказу╓ нев╕дкладно кордон закрити, аби не т╕льки людина, а нав╕ть дух бунт╕вний з укра╖нських степ╕в по той б╕к не проникнув. А ще цар в╕йсько у прикордоння збира╓, потихесеньку так, без галасу й шуму, зайвого брязкоту... Доконче треба виграти час, м╕зкував Немирич, допоки в Укра╖н╕ усто╖ться влада, вс╕ма дипломатичними вигадками проволокитити...

- Ваша ясновельможносте, - Немирич негайно п╕шов до Виговського, що на перших порах лиш виконував гетьманськ╕ обов"язки, був, як ухвалили на перш╕й рад╕, "гетьманом на той час", - треба наказати ус╕м полковникам у прикордонних з московськими землями наших полках, аби пропускали безперешкодно до нас московських г╕нц╕в. Зв╕сно, стежили найпильн╕ше за ними, але вже на шляху назад п╕д р╕зними зач╕пками притримували та в Чигирин сюди в╕дправляли...

- Про пок╕йного гетьмана ╓вропейськ╕ посланники поговорювали, що в╕н вдавався до сили лише тод╕, як вже хитр╕сть нездатна... ╤ нам перейняти те зовс╕м не зайве, - притомлено всм╕хнувся ╤ван Остапович. - Ма╓те рац╕ю, а ще ма╓те посилити розв╕дку - як н╕коли...

Гетьман вдавався до сили, як вже хитр╕сть була нездатна... Якось за вечерею, коли вдвох т╕льки були, Виговський опов╕дав Немиричу, як роками вдавав ╕з себе вельми великого московського спов╕дника. Нараяв те сам Хмельницький, ще й п╕дношення в╕д московита брати зобов"язав:

- Бери ╖хн╕ собол╕, добр╕ чи м╕ллю побит╕, не цурайся н╕чого, аби давали. Т╕льки так пов╕рять тоб╕, що ╖м нелукаво служиш, бо без шк╕рно╖ вигоди московит не йме в╕ри, нема в нього ╕ншо╖ тями. А передати царю московському неважлив╕ грамоти в╕д кримського хана чи султана турецького, с╕л╕стр╕йського паш╕ чи коронного гетьмана я сам тоб╕ в╕дберу... Дурн╕ ж сумн╕ви, ╤ване Остаповичу, вимети з голови, натом╕сть розв╕дку б╕льше пильнуй.

Немирич, зв╕сно, об╕знаний був, що розв╕дку при Хмельницькому на плечах сво╖х в останн╕ л╕та тримав Виговський, тямився незле у ц╕й справ╕, розбудовував ╖╖ так, як добрий муляр, що, перш н╕ж покласти в ст╕ну цеглину, не раз ╖╖ в руках обкрутить та обдивиться вельми приск╕пливо, аби вляглася вона над╕йно, на роки - ╕ справд╕, покладене Виговським в ту ст╕ну невидиму служитиме ще десятил╕ття. Зараз Немирич знайомився ╕з наробками ╤вана Остаповича, а ще безпекового оч╕льника Лавр╕на Капусти, неперевершеного в розв╕дувальних та дипломатичних вигадках...

То справа, в яку люд юрбою не набереш, ситце в╕дс╕ювати потр╕бних та вдатних ма╓ бути над╕йне, але все ж потр╕шки поповнювалася вона новими обличчями. Вчора землячок прибився, з м╕стечка Черняхова його р╕дного, вих╕дець з шляхти др╕бно╖, але роду, пам"ята╓ться добре, достойного... Рекомендував земляка Матв╕я у розв╕дку, ще й ╕з ж╕нкою, - та з козацького роду, але зрозум╕в по мов╕, що осв╕чена ╕ також тямковита довол╕.

В Немирича було в╕дчуття, що по от╕й тимчасов╕й п╕дозр╕л╕й тиш╕ в похоронн╕ дн╕ знову ось-ось настане гроза, знову в╕д оглушливого грому аж забряжчать шибки, метатимуться божев╕льн╕ блискавиц╕, - ╕ те неминуче, нев╕дворотне. По той б╕к меж╕ сх╕дно╖ його земл╕ п╕дроста╓ щось дике ╕ незрозум╕ле, що та╖ть лихо всьому ╓вропейському сп╕втовариству: в╕н ще зовс╕м зеленим юнцем те в╕дчув, коли писав у Сорбонн╕ "Роздуми про в╕йну з московитами". Недавно шмат призабуто╖ прац╕ сво╓╖ Юр╕й перечитав ╕ аж запишався було подумки сам собою, власним провидчим даром, доки сам себе за це ж у душ╕ не висварив:

"Некерований законами священний характер ц╕╓╖ кра╖ни так зм╕цню╓ владу, що сповнен╕ забобонно╖ шаноби мешканц╕ н╕ свободи не прагнуть, н╕ невол╕ (дано╖, на ╖хню думку, Богом ╕ царем) не в╕дчувають ╕ не уникають. Зв╕дси цар такого схильного до забобонного страху народу вт╕ша╓ться надм╕рним славосл╕в"ям ╕ найб╕льшою пор╕вняно до ╕нших могутн╕стю. Зм╕цню╓ царську владу однакове становище ус╕х ╕ розпод╕л посад, з яких нав╕ть найменша (при двор╕ чи у церкв╕) нада╓ться за згоди царя, якому р╕дко загрожу╓ небезпека з боку йому п╕длеглих. ╤ достеменно в╕домо, що, як ми вже говорили, сто десять в╕йськових пров╕дник╕в з представник╕в вищого ноб╕л╕тету було призначено з урахуванням самого лише страху перед заколотом. Останн╕ на оплату во╖н╕в просять грошей ╕з державно╖ скарбниц╕ не з власно╖ примхи чи у зв"язку з обставинами, але за розпорядженням ╕ наполегливою вимогою царя. Як лишень вони опиняться п╕д п╕дозрою, т╕ з них, що об╕ймають б╕льш високе становище, легко усуваються в╕д в╕йськово╖ служби царем, дуже добре об╕знаним з найб╕льш промовистими ╕ проникливими порадами Таркв╕н╕я щодо методи усунення небажаних представник╕в вельможного панства. Що стосу╓ться молод╕, то вона не прагне до в╕льних студ╕й, навчена одного лише славосл╕в"я та плазування перед царями, протягом всього життя призвичаю╓ться до рабства. Адже цар ╕ п╕дтверджу╓ ╖хн╕ права на спадщину, ╕ в╕дправля╓ часто на заслання нав╕ть могутн╕ ╕ впливов╕ при двор╕ с╕м"╖, як╕ н╕ в чому не провинилися"...

Все може трапитися з таким сус╕дою, м╕ркував Немирич, з народом, чи╖х посланник╕в найгоноров╕ших запросто прасують батогами б╕ля стол╕в, тут же, б╕ля питва ╕ на╖дк╕в, на очах соб╕ под╕бних ╕ р╕вних, принаймн╕, за звича╓вим правом, найдостойн╕ших... Пихатий ╕ ненаситний володар пожене св╕й голодний ╕ принижений люд будь-коли, пожене навчених лише плазувати: у сус╕да хата б╕ла, у сус╕да вщерть комора виповнена, а в╕н, жад╕бнюга й нег╕дник, не хоче з нами д╕литися... По цей же б╕к кордону Всевишн╕й чомусь дещо ╕ншу душу люду тутешньому викреслив, тож нев╕дворотне, неминуче ╕ законом╕рне з╕ткнення: ╕ не до першо╖ крапл╕ кров╕, а доки останню не вихаркають, до сут╕нк╕в завершального дня армагедонного...

Ти ма╓ш сво╓ бачення спас╕ння краю, "де мати родила", того порятунку, який, на гадку власну, ╓дино можливий: зам╕сть топтати сус╕дам вза╓мно поля, мозолями кривавими виплекан╕, зам╕сть вза╓мно глумити й губити люд в наб╕гах та в╕йнах, Польща, Литва ╕ Русь-Укра╖на можуть створити три╓дину ╕ р╕вноправну для вс╕х державу. Якби зладилось так, то й Москов╕╖ до спулки тако╖ ма╓ бути дорога в╕дкрита - то би спок╕й запанувати м╕г на велетенських обширах, толочити лани перестали б у в╕йнах сходу ╕з заходом, що безк╕нечно чубляться...

Та думка зродилася не сьогодн╕, вир╕зьблювалася вона поступово, як на св╕танн╕ контур крайнеба, утвердилася ще тод╕, як слухав лекц╕╖ в ун╕верситетах в╕д Лейдена ╕ Оксфорда до Амстердама й Парижа. ╤ ця потайна думка на терезах душевних вагань достатньо була також ваговитою, коли обм╕зковував запрошення Богдана Хмельницького.

Але зараз найперш ╕нше хвилю╓, Немириче, ма╓ш замислитися над тривожними рядками Лук"яна Литвина. Пише наприк╕нц╕ в╕н, що в останн╕й час "Приказ тайных дел", головне гн╕здо нишпорок сус╕дських, той самий Приказ, що дос╕ силився щомоц╕ вести себе якнайнепом╕тн╕ше, раптом заворушився: надто багато люду, нав╕ть не криючись, сновига╓ туди й сюди, - щось трапилося значуще, п╕дозрю╓ Литвин, н╕яко╖ тут випадковост╕, але йому не вдалося дос╕ д╕знатись б╕льш детально; спов╕стить негайно, як т╕льки настане змога.

"Що ж стряслося за глухими дверима Приказу та╓мних справ?" - взялася точити Немирича нев╕дступна думка, точити, мов дерево шаш╕ль, не змовкаючи ╕ не стомлюючись, викликаючи х╕ба тривогу та роздратування.


8


Посол ходив злий, мов щойно його покусали оси, вс╕ п╕длегл╕, ледве посла забачивши, мишами сполоханими навс╕б╕ч розб╕галися. В Зюз╕на було таке в╕дчуття при перемовинах з Виговським та Немиричем, що в╕н не здатен чимось особливим ╖х здивувати, якимось неспод╕ваним р╕шенням государя чи бояр, самому зробити непередбачуваний для гетьмансько╖ столиц╕ х╕д, - в Чигирин╕ про все, видавалося йому, вже наперед здогадувалися. ╤ в╕д цього безсилля Зюз╕н ставав все б╕льш драт╕вливим, ╕нколи безпричинно нав╕ть м╕г на зовс╕м невинного з мокрим м╕шком напуститися. А тут ще й сво╖ доп╕кають ╕нколи г╕рше сиро╖ редьки... Пьотр Тьомк╕н, завше чемний такий ╕ виконавець справний, сьогодн╕ зранку роз╕злив Зюз╕на так, що вже не лаявся в╕н, а швидше шип╕в, як викип╕лий чайник, в якому х╕ба ще лишилося к╕лька крапель на денц╕.

- Розвед╕ть нас у справах з Григор╕╓м К╕шк╕ним, не можу я б╕льше з ним, - бурмот╕в чомусь малослухняним язиком Тьомк╕н, кланяючись раз по разу.

- А то що за вибрики? - зв╕в подивовано брови Зюз╕н на свого п╕длеглого. - Ви ж такими друзяками були, що не розлити водою...

- Не можу, не хочу, не буду, - бурмот╕в дал╕ Тьомк╕н задерев"ян╕лим ╕ опухлим язиком.

- От що, волоцюги... Напилися вчора, напевне, а мен╕ тепер з вами бабратися, - брови Зюз╕на нараз опустилися ╕ нахмурилися загрозливо. - Ви на служб╕ государев╕й, а не на млинцях у гостин╕. То що таке трапилося, чорти вам обом у печ╕нку, а мат╕р вашу через кол╕но?..

╤ Тьомк╕н став слухняно опов╕дати, як повечеряв в╕н разом ╕з К╕шк╕ним добряче в знайомого купця Матв╕я та його вельми вправно╖ господин╕ Василини. А коли на пост╕й св╕й ╕шли, то докумекали неспод╕вано, що дещицю за ком╕р таки недобрали, отож в корчм╕ д╕ло поправити пор╕шили. ╤ н╕вроку вони додали, бо як нарешт╕ п╕д досв╕ток додому пленталися, то К╕шк╕н, п╕дгикнувши, вельми допитуватися став, тицяючи пальцем крайнеба:

- Чи то сонце схо-о-дить, чи вже захо-о-дить?

- Не знаю, в╕дчепися, спитай м╕сцевого, - злився Тьомк╕н, якого менш розморило ╕ який тепер мусив поп╕друки волочити товариша. - Ходи вже, горе мо╓ тамбовське...

- А ти баран о-о-бр╕заний, - п╕дгикуючи, в╕дсварювався К╕шк╕н.

- Ступа, шашелем сточена.

- Дупа обдристана.

- Дишло необстругане.

- Хробак ти запл╕снявий.

- К╕лка тоб╕ у горлянку, ╕ отого, найтовщого.

- Клав пес тво╖й матер╕ купу велику.

Врешт╕ обо╓ таки доклигали додому.

Ще, як на те, двер╕ чомусь в╕дчинялись погано - що не поставить К╕шк╕на менш п"яний Тьомк╕н, дал╕ за клямку в╕зьметься, та доки в╕дчинить, то пада╓ все товариш; що не в╕зьметься, то знову не встигне...

- Та не ставте його б╕льше на голову... - вискочив ╕з сус╕дньо╖ к╕мнати розбуджений гуркотом стривожений служка.

Вноч╕ К╕шк╕н прокинувся було по мал╕й потреб╕, та, вельми трудами зморений, в темнот╕ двер╕ переплутав з шафою платяною, забрався туди ╕ повн╕с╕ньк╕ чоботи Тьомк╕ну надзюдзюрив.

Пьотр виявив те лише вранц╕, коли став узуватися, ╕ та взувка хлюпала чомусь, мов д╕рявий човен.

- Що ж ти, хряк боборик╕нський, мен╕ наробив? - засумував було Тьомк╕н...

- Дал╕ що?! - не стерп╕в посол тягомотини.

- А в╕н, шпуньки ще нав╕ть не вмивши, як розвернеться, як змаже мен╕ по ц╕дилков╕ так, що я мало соб╕ язика не в╕дкусив, - викладав чистосердно жал╕ сво╖ чолов╕к, а тод╕ задля б╕льшо╖ переконливост╕ висунув було розчервон╕лого та напухлого язика ╕ тицьнув у нього пальцем урочисто.

З природно╖ чемност╕, а ще бережучи в╕д зайвого хвилювання ╕ так роздратоване начальство, Тьомк╕н забув сказати, що в╕н теж у боргу не побажав залишитися: з другого чобота, що не встиг узути, вихлюпнув рештки сеч╕ просто на голову К╕шк╕ну. Той завив було в╕д задоволення такого ╕, опустивши низько голову, биком роздратованим кинувся на кривдника, аби буцнути добряче не╕снуючими рогами; Тьомк╕н в╕дскочити встиг, тож К╕шк╕н з розгону гупнувся в добре знайому ще з ноч╕ шафу: затр╕щали дверцята, а з шафи йому на голову впав кований, для сховки найважлив╕ших документ╕в, привезений ще коли сундучок. Якийсь час К╕шк╕н лежав, нав╕ть не поворухнувшись, а кореш його не став чекати, допоки в╕н сповна в╕дпочине, драпонув чимдуж ╕ найперш настрочив прошен╕╓...

Зб╕л╕лий в╕д тих теревен╕в Зюз╕н сердито вихопив писане з рук Тьомк╕на ╕, рвучко вмочивши перо у чорнило, вив╕в навск╕с:

"В прошении отказать!

Кишкину надлежит внушение, а Темкин пусть теперь его сапогами наслаждается!"

- З очей мо╖х! - аж вереснув насамк╕нець Зюз╕н на вельми чемного свого служивого.


9


Полковник Пушкар у супровод╕ к╕лькох найближчих сотник╕в полюбляв несп╕шно пройтися полтавським ярмарком. Дзвен╕в, гомон╕в та вишумовував той ярмарок, творилося ╕стинно празникове д╕йство, мало того, на якусь мить, видавалося ╕нколи, все життя було таким же святочним; геть в╕д╕йшли, не ╕снували жодн╕ горест╕, б╕ди ╕ чорн╕ загрози, не було н╕ в╕йн, н╕ ╕ншого лихол╕ття, т╕льки буяла одна ця всеосяжна ярмаркова, р╕знолика ╕ р╕зноголоса круговерть. А ще полковник любив ╕ вм╕в таки дослухатися до людсько╖ мови, ╕стинну, несфальшовану думку вчути й розглед╕ти з-пом╕ж оберемк╕в награного чиношанування, пустосл╕в"я чи улесливих балачок.

Цього разу Пушкар не м╕г пройти, не посм╕хнувшись, мимо цигансько╖ кибитки, бувало╖ в бувальцях халабуди на возов╕: молодий циган показував як╕сь фокуси, в╕д яких зачудовано охкали та ойкали ярмарков╕, вельми ж см╕шила ╖х жвава мавпочка, яка то крутила на соб╕ дерев"яного обруча, то п╕дскакувала до люду ╕, скривившись жал╕сно та кумедно, випрошувала нагороди. Полковник ╕ соб╕ кинув др╕бн╕шу монету, яку мавпа схопила з неймов╕рною вправн╕стю та вдячно взялася п╕двискувати ╕ стрибати. Молода ╕ вродлива циганка смикнула Пушкаря за полу:

- М╕й батечку милий, м╕й пане ясненький, давай погадаю... Всю правду скажу, всю будучину, як на долон╕, в╕дкрию...

В Пушкаря було велике бажання кишнути на причепу, але щось стримало його нараз, ймов╕рно, мимов╕льний погляд на миловидне лице циганочки, д╕вчини вроди юно╖, ще не зжухло╖, не потоптано╖ л╕тами.

- Ет, кому молодшому погадай...

- М╕й ланочку ясний, т╕льки не поскупися, - вона прудко схопила руку полковника ╕ стала, аж мружачись, вдивлятися у химерно поснован╕ л╕н╕╖ на долон╕.

- Там вже багато писано-переписано, вже й м╕сця замало лишилося, - на власний подив, полковник нав╕ть не розсердився на нахабу ╕ не вихопив руку. - Однаково не зна╓ш, що мене жде ╕ що я ниньки чекаю...

- Щастя велике припливе до тебе, м╕й паночку, припливе через чотири л╕та, - заторохт╕ла по хвил╕ циганка. - А чека╓ш ти в╕сточку добру для себе, щодень вигляда╓ш...

- За в╕сточку - не збрехала, - засм╕явся на те полковник. - А про щастя, якому пливти ще чотири л╕та, - то ст╕льки не конче прожити суджено... Мо╓ щастя таке, як у курки, що качата водить.

╤ в╕н, кинувши гадалц╕ поважну монету, п╕шов соб╕ з товариством пом╕ж ряд╕в, що гомон╕ли й гуд╕ли невтомним весняним вуликом.

А п╕д веч╕р циганка вмилася ╕ знову стала Василиною, Матв╕й ще ран╕ше перевдягнувся в звичайного полтавського парубка, встиг нав╕ть пом╕ж ряд╕в потинятися та з торговим людом соб╕ набалакатися. В╕н готував чергове донесення в Чигирин, обговорюючи перед тим з Василиною полтавськ╕ настро╖, чутки ╕ суди-пересуди.

- Мабуть, таки правда, що Пушкар поза гетьманом писав у Москву, - все почуте Матв╕й мав стиснути ╕ в короткого вкласти листа, висловивши також власн╕ припущення.

Коли Матв╕й з Василиною по мучен╕й сво╖й мандр╕вц╕ врешт╕ тод╕ добрався до Чигирина, то випадком зустр╕вся, на превелику вт╕ху, тут ╕з Немиричем - Немирич ╕ скерував його в розв╕дку. Матв╕╓в╕ знадобився вишк╕л в Ки╓во-Могилянськ╕й колег╕╖, мови татарська й турецька час в╕д часу в нагод╕ ставали, як╕ вивчив в полон╕, а найкращий вишк╕л дало життя - з ус╕ма пригодами, пов"язаними з п╕дготовкою до втеч╕ з татарського полону, ╕ терниста дорога у Чигирин.

Далеко не все м╕г знати Матв╕й, як ╕нш╕ чигиринськ╕ нишпорки сп╕впрацюють з шведськими, транс╕льванськими чи польськими, с╕лезькими, чеськими, моравськими або австр╕йськими розв╕дками - вироблялася ц╕ла наука на власному ╜рунт╕. Йому просто самому потребувалося насамперед пильно вдивлятися ╕ уважно вслухатися, а ще добре думати. Так, як це робили сотн╕ укра╖нських перевдягнених ╕ засланих кобзар╕в, мандр╕вник╕в, купц╕в, сп╕вц╕в, жебрак╕в, - до цих сотень в╕дчайдух волею випадку чи вигадки дол╕ тепер долучився ╕ Матв╕й з Василиною.

Найважче давалося донести в╕ст╕ жив╕, не перекручен╕ чи п╕длаштован╕ п╕д чийсь смак чи вподобання, нав╕ть якщо вони не до шмиги комусь з чигиринських зверхник╕в. Як то непросто, Матв╕й на соб╕ було впевнився, коли допов╕дав Немиричу про в╕дв╕дини власн╕ полтавського полку. Коли до к╕нця доб╕гала мова, в╕н таки зважився, набравши пов╕тря на повн╕ груди, мов з╕брався п╕рнати:

- Мушу й таке сказати... Серед черн╕ невдоволення вами багато. Нужда мовчати не вм╕╓, ремству╓ чернь, що пос╕лостей ма╓те ц╕лий ключ, с╕мдесят одних с╕л ще й за десяток м╕ст. ╤ ще вас, мовляв, гетьман винагороджу╓...

- Не зазираю я в руки н╕кому за нагороду, - всм╕хнувся криво по хвил╕ Немирич. - Хоч би давн╓ родинне мен╕ повернули, яке в╕д╕брали несправедливо... В ╕ншому, певне, б╕да, що голоти й б╕дноти, черн╕ бездомно╖ в нас уже вщерть. Котрий р╕к пала╓ наша земля, а то ж пала╓ кожного разу чиясь кривавиця... ╤ багатство не завше гр╕х, от т╕льки на що воно тратиться...

Ще Немирич згадав, як коштом власним водив немалу коругву п╕д Смоленськ на пом╕ч королевичу Володиславу, як викуповував ╕з полону не одного свого земляка, та й зараз той ключ пос╕лостей у нагод╕:

- Н╕хто не пита╓, чи╖м коштом сьогодн╕ утриму╓ться затяжне наше в╕йсько, наймана немала таки рать...

Р╕зне Матв╕ю траплялося на тому шляху, ╕ р╕зного хл╕ба судилося перепробувати - в╕д жебрака до л╕рника, - доки не постав зараз отут, у московськ╕й столиц╕ на Лобному м╕сц╕.

- Щось каламутне в Москов╕╖ з гр╕шми твориться, - наказували Матв╕╓в╕ перед неблизькою дорогою. - Подив╕ться сво╖ми очима, послухайте, що народ тамтешн╕й про те дума╓ ╕ балака╓.

╤ ось в╕н сто╖ть на Красн╕й площ╕ серед розбурханого ╕ гам╕рного натовпу, де нетерплячий люд штовха╓ться немилосердно ╕ кожен вперед силиться жилавим в"юном прослизнути-протиснутися, аби до видовища стати чим ближче: мали скарати якогось фальшивомонетчика.

- ..... Бити на козл╕ батогами нещадно... А потому велено в╕друбати сперш л╕ву руку, а пот╕м ще й праву ногу, - з-пом╕ж галасу долинали викрики опов╕сника.

Улюлюкання й свист, гул одобрення вириваються одночасно з тисяч горлянок; т╕льки поряд з Матв╕╓м якийсь чолов╕к не свистав ╕ не горлопанив, х╕ба блиснув з-п╕д лоба розкосими вузькими очима.

Матв╕й напросився за плату до нього заночувати.

- Що кричати, чого душу намарне рвати, - вертався за вечерею до жаского денного д╕йства господар. - Якогось коваля судили, тому ковалев╕, що дв╕ жмен╕ монет для голодних дитячих рот╕в намайстрував, в╕друбують руку та ногу, а бояри на тому ще й як розживаються... Та й це ще не все: нав╕ть служилий люд появився, який називали "прибильщики" - вони вигадували, якою податтю новою обкласти люд. От ╕ ма╓м податки на лазн╕, на труни дубов╕, на с╕р╕ оч╕...

╤ в╕н опов╕в, як придумав боярин Ртищев довол╕ хитре для трону д╕ло: чеканити м╕дн╕ монети тако╖ ж форми та величини, як ╕ ср╕бн╕, ╕ таку ж "ср╕бну" ц╕ну за царським вел╕нням звичайн╕с╕ньк╕й м╕д╕ надал╕ установити.

- В нас в╕д московських ратник╕в, як╕ плату отримують м╕ддю, люди таких грошей не беруть, - докинув було Матв╕й.

- Братимуть згодом, куди д╕нуться, - пот╕шив господар. - А нам вже под╕тися зараз н╕куди. Через цю м╕дь, що наказано ср╕блом вважати, т╕льки за нин╕шню зиму вдво╓ хл╕б подорожчав. У десяток з лишком раз╕в грош╕ втратили у ц╕н╕, але от дотепна яка заковика: жалування нам м╕дними видають, а податок государю плати ср╕бними. Вже голодн╕ бунти ╕дуть... Т╕льки бояри на цьому жир╕ють, кажуть, - притишив голос було господар, - царський тесть ╤лля Милославський та ╕нший ще царський родич ╤ван Матюшк╕н т╕ грош╕ соб╕ возами возять...

Ледве було заснули, як господар, скрадливо причинивши двер╕, кудись зник, а п╕д ранок з грюкотом в д╕м вв╕рвались стр╕льц╕. В одну хвилю заломили руки за спину Матв╕╓в╕, що не встиг нав╕ть прочуматися ╕ в╕дд╕лити межу щойно баченого сну ╕ того, що наяву зараз д╕ялося, т╕льки зв"язаний по руках господар, мов сповитий в╕рьовками по грудях, до стр╕льц╕в докинув:

- Цей чолов╕к н╕ до чого... В╕н випадково, переночував...

- Ти п╕дробн╕ грош╕ чеканив, а то, напевне, тв╕й пом╕чник, - буркнув старший пом╕ж стр╕льц╕в. - Пом╕чнику теж на л╕в╕й руц╕ два пальц╕ в╕друбають ╕ на воротах монетних двор╕в пот╕м приб"ють.

"Ну й везучий же ти чолов╕к, - пов╕льно доходив тями Матв╕й. - То в халепу в корчм╕ колись вскочив, а тепер знов шелесть щастя у кашу". ╤ в╕н мимовол╕ поворушив тими похолод╕лими пальцями, що мав в╕друбати кат...


10


У Чигирин╕ тим часом Матв╕я чекали з нетерп╕нням - загроза залити край "м╕дяними" знец╕неними гр╕шми наростала несхибно, щось потр╕бно робити, але робити можна лишень ╕з знанням, ╕ донесення ╕з Московщини було б вельми доречним.

- Ми люди прост╕ - хл╕ба скибку, сяку-таку рибку, сала шматочок, сол╕ др╕бочок та гор╕лки чарчину, - заморюся, чхну та й знову почну, - полюбляв приб╕днюватися ╕нколи Матв╕й, як Немирич або в в╕дд╕л╕ чигиринсько╖ канцеляр╕╖ не втримувалися в╕д похвали, коли в╕н з дружиною Василиною видобував варт╕сн╕ в╕ст╕.

Певне, нишпоркою треба вродитися, - подумав Юр╕й, як випало йому одного разу спостер╕гати на ринков╕ за Матв╕╓м та його ж╕нкою. Матв╕й напрочуд легко сходився з незнайомими людьми, от зачепить якось випадковим словом, жарт, як др╕бку то╖ ж сол╕ докине: дивись, вже й розбалакалися, деколи в шинок ненароком балачка ╖х заведе, а там язик легко, мов шовковий шнурочок, розв"язу╓ться.

╤ Василину природа схожим таланом над╕лила. Весела ╕ метушлива молодиця, що вдавала здеб╕льшого циганочку, вона грайливим котеням навколо потр╕бного чолов╕ка окручу╓ться та вивива╓ться; обв╕шана рясно намистами розма╖тими, видавалося, аж торохтить ними, як ╕ язиком невтомним з предков╕чними ромськими припов╕дками та заморочками. А саме гадання, зм╕шане навп╕л з циганською звичною балаканиною-ворож╕нням, чи не найкраще прида╓ться, аби каверзне якесь запитання закинути, ц╕лком безневинне на поз╕рний погляд, проте за ╕нших обставин вважалося б воно провокативним.

Неспод╕вано Немирич вп╕ймав себе на думц╕, що йому при╓мно спостер╕гати за Василиною, за гнучк╕стю ╖╖ молодого т╕ла, пластикою ╕ сво╓р╕дною мелод╕йн╕стю жест╕в, помах╕в руки чи мимов╕льного, дещо кокетливого поруху голови, коли поправляла спале на скрон╕ неслухняне вуг╕льно-чорне пасмо волосся. В╕н не м╕г в╕двести погляд, якийсь магнетизм був дужчим його зусиль, - ╕ Немирич соромився того, в╕н боявся, що хтось пом╕тить його надм╕рну ц╕кав╕сть, а ще г╕рше - сама Василина... Тож надзусиллям здеб╕льшого в╕дривав-таки оч╕ в╕д хвилюючо╖ струнко╖ статури ╕ дивився десь поверх голови, аби лиш поглядом не зустр╕тися.

"Старий к╕т, та все ще масло йому смаку╓, - брався себе висварювати. - Та в тебе ж д╕ти майже в╕ку такого, невже сива борода не робить чолов╕ка мудр╕шим?"

Треба вирватися додому, до дружини Ельжбети, до д╕ток, бодай на днину-другу, ще т╕льки до тво╖х житт╓вих кульб╕т╕в любовних пригод для повноти картини бракувало... Не кажучи вже про моральн╕ засади, яким завше надавав, якщо не лукавив т╕льки сам перед собою, неабияко╖ ваги: чи ж не ти, Немиричу, ще 1653 року написав ╕ видав у Париж╕ п╕д псевдон╕мом ╢жи Змицерина зб╕рник протестантських молитов ╕ г╕мн╕в? "Опис ╕ виклад духовно╖ збро╖ християнина або Панопл╕я" - зда╓ться, то твоя найв╕дом╕ша праця, про яку нав╕ть опоненти говорили, що автор ╜рунтовно зна╓ давню л╕тературну традиц╕ю православно╖ Укра╖ни.

В тебе, Юр╕ю, на все стача╓ часу, на нишпорок сво╖х ╕ чужих, на татар, московських дяк╕в ╕ французьких посланник╕в, от т╕льки р╕дко трапля╓ться годинку яку побути з донькою Барбарою та сином меншеньким Теодором, а старшого Томаса, царство йому небесне, все р╕дше згаду╓ш чомусь тепер... З братом Стефаном, на розсуд тв╕й, найрозважлив╕шим та найспок╕йн╕шим в с╕м"╖, сп╕лку╓шся по служб╕ здеб╕льшого, в╕дколи Стефан при╓днався до в╕йська гетьманського ╕ тепер у Виговського вс╕╓ю артилер╕╓ю управля╓. Дивовижний Стефан чолов╕к, при клопотах сво╖х в╕йськових, на посад╕ генеральськ╕й на д╕л╕, в╕н ще й в╕рш╕ здатен тихцем писати... Юр╕ю пам"ятаються окрем╕ рядки, вельми про сус╕ду сх╕дного чомусь вкарбувалися - засторога ╕стинна для люду козацького:

Гарно вам московський цар спершу був поставив.

Як м╕дяними гр╕шми зараз був набавив,

Злото, ср╕бло, ваш товар в╕н-бо викупля╓,

Вас такою штукою попсувати ма╓,

Щоби швидше вас могти з ╜рунту ╕з╕гнати -

У московському ярм╕ будете ячати.

А ще ╕нколи Юр╕ю на думку спливе пок╕йний брат Володислав... З ним то мирилися, то сварилися, майстром великим був Володислав ╕ з сво╖ми ц╕пи в"язати, ╕ з сус╕дами навкруг судову тяжбу зат╕яти; та найгучн╕шу славу здобув пок╕йник смертю. В останн╕ сво╖ л╕та, здружившись з ╓зу╖тами, вир╕шив брат з ар╕анства перейти в католицтво. Але Володислав не був би собою, якби й тут не надибав пригод. Чогось напали на нього раптом сумн╕ви у власному спас╕нн╕, тож в╕д дух╕вника зажадав письмових гарант╕й - ╕ той мусив ╖х викласти на папер╕. Помер Володислав 11 кв╕тня 1653 року, але к╕лькома днями п╕зн╕ше, ще т╕ло його перебувало у любл╕нському костел╕, в руц╕ неб╕жчика був знайдений аркуш паперу, списаний достов╕рно почерком пок╕йника. А з вказанням м╕сця перебування датований текст був "16 кв╕тня, долина покаяння" - ╕ доводив ╕стинн╕сть тверджень отц╕в-╓зу╖т╕в про спас╕ння...

По вс╕й Польщ╕ тод╕ протестанти ╕рон╕чно всм╕халися, що католикам задля переходу в життя загробне потребу╓ться щонайменше дн╕в п"ять...

Як не бачив Василини Немирич тиждень-другий, то й в╕дходив наче в непам"ять образ ╖╖, струнка статура, от╕ плавн╕ жести хвилююч╕, вигин стану й мелод╕я тиха його... А як зустр╕тися доводилося по служб╕ чи ненароком, то з останн╕х зусиль мав над╕вати на себе, мов рицарський панцир, маску холодност╕ та байдужост╕.

Та найг╕рше з того всього, розум╕в Юр╕й, як людина у зр╕лих роках, бувала в бувальцях, що йому корт╕ло уже бодай кра╓м ока ╖╖ побачити, п╕д"юджувало щось у грудях навмисне шукати зустр╕ч╕.


11


Бабахкали сухо мушкети на честь поважних гостей, ухкали з натугою простудженими голосами гармати, як одне за одним п╕д"╖жджали посольства Швец╕╖ ╕ Габсбурзько╖ ╕мпер╕╖, Реч╕ Посполито╖ ╕ Османсько╖ Порти, Кримського ханату ╕ Транс╕льван╕╖, Московського царства, Молдав╕╖ ╕ Валах╕╖... Давненько вже ст╕льки люду доводилось бачити Корсуню, куди на Генеральну раду з"╖жджалися козацтво й старшина з ус╕х полк╕в, велика депутац╕я духовенства, найповажн╕ше м╕щанство.

Гетьман ╤ван Виговський, вклонившись у р╕зн╕ боки та булаву ╕ бунчук поклавши, ошелешив весь здвиг людський надм╕ру коротким словом:

- По нин╕шн╕й день моя робота вам, В╕йську Запор╕зькому, вибирайте соб╕, кого надума╓те... За ласкою Божою я в ряду соб╕ дал╕ пробуду, а гетьманом б╕льше не хочу... Не можу в невол╕ жити, бо в пунктах, государем московським присланих, в╕дбираються дотепер╕шн╕ в╕льност╕, потверджен╕ ще в Переяслав╕... В городах наших чуж╕ во╓води правувати нам╕рилися, подат╕ бозна-хто хот╕в би збирати. А лицарству нашому цар московський жалування м╕дяками гада╓ платити, та що ж то за грош╕?

╤ Виговський поперед себе пожбурив жменю тих м╕дяк╕в, що з дзенькотом розлет╕лися навкруги, т╕льки пилюга пурхнула.

Щоправда, полтавський полковник Мартин Пушкар головою незг╕дно крутив:

- Хоч би великий государ вел╕в з паперу нар╕зати грошей, то однаково радо прийму ╕ таке жалування... Аби на них т╕лько ╕м"я стояло великого государя.

Але рада зацитькала полковника, найвправн╕ш╕ язиком на глум його стали брати.

Виговський ще раз вклонився громад╕, с╕в на коня та в супровод╕ к╕лькох козак╕в в╕д"╖хав шпаркою риссю.

Незрушна тиша над головами велелюддя, дос╕ порушувана х╕ба передзвоном легеньким численних церковних хоругов, нараз зм╕нилася гулом суц╕льним, де подив з тривогою зм╕шалися дивовижно ╕ нев╕дд╕льно.

- Панове, - прийшов до тями першим серед полковник╕в Гуляницький, - то не жарт... Оскома в╕д того гетьманства в нього: москалики, соколики, поз"╖дали наш╕ волики, а як вернуться здоров╕, то по╖дять ще й корови...

К╕лька старшин враз опинились на конях ╕ метнулися навздог╕н, спантеличений такою оказ╕╓ю люд ще дужче гуд╕в, оч╕куючи, чим все завершиться.

Коли вернулась погоня з Виговським, суддя Сам╕йло Богданович разом з полковниками в╕ддав булаву назад:

- Ми за те, гетьмане, кр╕пко стоятимемо, аби не було в люду козацького н╕чого й н╕ким не в╕д╕брано...

Кап╕тан Чернишов, прибулий на раду в╕д московсько╖ сторони, аж подих св╕й тамував та вухо листком капустяним тримав, аби не пропустити чогось важливого ненароком, тож про чуте ╕ бачене писатиме в╕н донесення того вечора: "╤ ╕нших непристойних сл╕в було в них в рад╕ багато".

Виговський же перед людом стояв не в доброму настро╖, хто ближче до гетьмана був, то вздр╕в його злий ╕ колючий погляд:

- Ма╓те сьогодн╕ присягати мен╕... У Переяслав╕ я не присягав московському государев╕, те Хмельницький чинив...

Знову почувся вигук незг╕дного полковника полтавського:

- Я ╕ все в╕йсько Запор╕зьке, вся чернь, присягали тод╕ великому государев╕ та його д╕тям на в╕чне п╕дданство, присягали в╕д ╕мен╕ нав╕ть жон сво╖х та д╕ток...

Багато люду на рад╕ з поважанням ставилося до Пушкаря, що пройшов з Богданом Хмельницьким всю хресну дорогу, та зараз в незг╕дному гулов╕ враз втопився голос полковника.

На очах в численних посольств присягнула гетьманов╕ ще раз - вкотре! - козацька рада, а Виговський потому ун╕версали в ус╕ полки роздав. Разом з ус╕ма присягнув ╕ полковник Пушкар.

Наступного дня перед старшинами гетьман заговорив, як в╕н бачить подальше урядування. ╤ Немиричу аж в╕длягло в╕д серця, бо не раз ╕ не два сперечався до сварки з Виговським, який не т╕льки продовжував, геть як Хмельницький, вибудовувати ╕з сус╕дами як╕сь р╕вноваги, немов скоморох, що йде по канату, хитаючись ╕ жердиною довгою вир╕внюючи вагу; а ще, як ╕ св╕тло╖ пам"ят╕ гетьман пок╕йний, частенько вир╕шувати ладен був все ╕ за вс╕х; Немиричу не конче в т╕й перепалц╕ вдавалося себе стримувати, та ╤ван Остапович н╕ разу голосу не п╕двищив, х╕ба зц╕пить нишком зуби та зб╕л╕╓ трохи супроти звичного.

- Не завше неб╕жчик Хмельницький сов╕т з вами тримав, - без довго╖ передмови пов╕в Виговський. - Тепер же, коли сталося так, знову оп╕сля Чигирина вибрали мене, то без в╕йськово╖ ради н╕якого д╕ла поважного не хочу чинити. Мусимо однодушно, ╕ ось чому...

Виговський пов╕в поглядом, мов шукав незг╕дних, та х╕ба увагу ╕ прита╓ну тривогу в старшинських очах зустр╕в:

- Король шведський кличе нас в п╕дданство, а цар Олекс╕й знов карта╓, що в спулц╕ з Ракоц╕╓м воювали, його величност╕ перш поспитати дозв╕л забули...

У полковника Богуна не стачило нав╕ть терпцю дослухати:

- Не можна нам бути разом з царським величеством... Хоч ласкав сам в╕н до нас, та начальн╕ люде його недобр╕. То вони царя намовляють нас привести у всяку неволю ╕ в╕д╕брати, що ма╓мо, вс╕ наш╕ пожитки...

Густий бас полковника Зеленського ╕ соб╕ загуд╕в в п╕дтримку Богуна.

Гетьман т╕льки головою р╕зко крутнув, мов таким робом поправляв чуприну:

- Говорите не до реч╕... А ще в╕йську можете зам╕шання вчинити. Хоча сам я не давав присяги, але нам в╕д царського величества з огляду на умовини в Переяслав╕ аж н╕як в╕дступати зараз не можна. Не даруймо н╕кому п╕дстави балакати, що Укра╖на-Русь не трима╓ слова. Тому подайте мен╕ свою гадку без всякого вагання ╕ знайд╕ть м╕ру: як нам тут буть?

Ухвалила серед ╕ншого рада послати в Москву брат╕в Миневських, аби з государем тамтешн╕м к╕лька речей вияснити. Козак╕в тисяч дв╕ст╕ чи нав╕ть триста знайдеться, як╕ за свободу нашого люду билися, тому обмеження царем числа козак╕в у сорок тисяч вельми складне ╕ бунт може спричинити. Чомусь пот╕м безпечн╕ш╕ м╕сця мають бути передан╕ у волод╕ння московського князя, а козацтву лишаються пограничн╕, на безнастанн╕ напади татар приречен╕ земл╕. Вкотре Виговському, яко гетьману, люд дов╕ру висловлював, а й дос╕ у царських грамотах ╕менують його лише писарем. Отож, якщо хоче московський князь триматися то╖ умови, ще неб╕жчиком Богданом Хмельницьким зложено╖, то хай скаже, ╕ козацтво те твердо виконуватиме, а як того не хоче князь - то сам╕ ми подба╓мо про сво╓ добро ╕ свою репутац╕ю...


12


В першу хвилю, як д╕йшли через знайомих до Юр╕я слова папського легата, то вельми скулко шкрябонуло душу:

- Задля вигоди Немирич не т╕льки в православ"я податися згоден... Якби кардинальською шапкою поманили його, то з вискоком став би католиком.

Довго у грудях нило, хоч розум╕в достеменно Юр╕й мету виходки роздратованого легата: в╕н просто хот╕в образити, штрикнути чим дошкульн╕ше, наче швайкою, прям╕с╕нько в серце. Зв╕сно, папський легат не так перейнявся переходом його з протестантсько╖ г╕лки, з ар╕анства у православ"я, як куди б╕льше легат сердився на трактат Немирича "Заклик до вс╕х дисидент╕в римо-католицьких про перех╕д в лоно грецько╖ церкви".

Трактат сколихнув ╕ ар╕анськ╕, ╕ католицьк╕ громади. Самуель Пшипковський нев╕дкладно пише латиною ╕ поширю╓ довол╕ сердиту "В╕дпов╕дь на трактат". Ар╕анських "польських брат╕в" жах охоплю╓: як, людина, що ст╕льки зробила для ╖хньо╖ в╕ри, ст╕льки кошт╕в вкладала сперш в Рак╕вську академ╕ю, згодом в академ╕ю в Кисилин╕ на п╕вденно-зах╕дн╕й Волин╕, ╕ ця людина тепер зрадила ╖х?!

Немирич гортав сво╖ г╕рк╕ думки, мов давно вицв╕л╕ стор╕нки, що аж ламкими в╕д часу ставали, ╕ н╕як не м╕г втямити: чом ╕ одна сторона, ╕ друга л╕ну╓ться розумом чи, може, просто не здатна зрозум╕ти його... Всевишн╕й на св╕т╕ один, а г╕лки християнства той самий людський розум ростив, такий ще далекий в╕д досконалост╕. В листах, що йому надходили не лише в Чигирин, а й наздоганяли ╕нколи на степових дорогах, зовн╕ несхож╕ у св╕тобаченн╕ ар╕ани з католиками кляли ╕ страхали його вельми схожими засторогами ╕ прокляттями, мов по-школярськи переписували ╖х одне в одного. Юр╕й перечитував т╕ листи, а тод╕ мовчки палив - мляво зн╕малося червонясте полум"я ╕ так само мляво скручувався пап╕р у чорну, що кришилася в╕д найменшого доторку, трубочку.

Боже, як╕ т╕ люди кумедн╕... Легат кпиться з нього, дражниться кардинальською шапкою. Чудний чолов╕к, чомусь не здогаду╓ться, що Юр╕й розум╕╓ прекрасно: якби в╕н перейшов у католицтво, то зустр╕ли б його там з об╕ймами, враз забули б ус╕ попередн╕ гр╕хи, в т╕м числ╕ "шведськ╕".

Зрештою, те в╕дчував не т╕льки Немирич, далеко не вс╕ знайом╕ католики засуджували його, а найтерпим╕ш╕ нав╕ть щиро здоровили. Познанський во╓вода Ян Лещинський в лист╕ до Юр╕я теплими словами прив╕тав з "при╓днанням до нас", бо в╕н, як ╕ Немирич, не бачив ╕ не хот╕в бачити яко╖сь кричущо╖ р╕зниц╕ м╕ж православ"ям ╕ католицтвом. Через трет╕х ос╕б до Юр╕я доходили сказан╕ "на вухо" в╕стки, що польському королю во╓вода настирно радив терпим╕ше ╕ зважен╕ше ставитися до Немирича ╕ таких як в╕н.

Але один лист вельми бол╕сно Юр╕я зачепив, мовби йому хто гачком зал╕зним смикнув за серце раз ╕ вдруге, рвучи жив╕ шматки...

"За ваше крут╕йство ╕ криводушшя, - писалося у лист╕, - вас Бог покарав уже наглою смертю сина. Невже ви ще хочете випробувати Всевишнього ╕ чека╓те нового п╕дтвердження Його сили ╕ справедливост╕?"

То вже було через край...

Справд╕, друге десятил╕ття зб╕га╓, як в час синового навчання у Кисилинськ╕й академ╕╖ сталася непоправна б╕да: начебто нещасний випадок, син Томас зламав в"язи ╕ з того помер... Юр╕й як зараз бачить себе над домовиною, в╕н вдивля╓ться в юне лице, зовс╕м не змучене болями ╕ стражданнями, х╕ба просто незвично зб╕л╕ле. Легка посм╕шка, ледь видима, застигла на обличч╕ дитини, тиха читалася вт╕ха: я ╕ду, а ви залишайтеся, я ╕ду, бо не хочу в цьому св╕т╕ бруднитися, св╕т╕ ╕з заздрощами та су╓тою, неспинною та безконечною людською гонитвою за благами та марнославством, я ╕ду, де в╕чне╓ св╕тло ╕ правда с╕я╓...

Немирич тод╕ над домовиною сам себе питався: що в╕н вчинив неправедного, що така тяжка випала кара? Але якщо вина батькова, то чому покарання пон╕с син, створ╕ння юне ╕ ще безневинне, чия душа просто не встигла виквацятися в житейськ╕й багнюц╕, - до чого така жорсток╕сть?

В╕д цих та схожих думок страх холодив спину, мов довго стояв на ос╕нньому протяз╕, бо под╕бн╕ гадки, ввижалося, вельми гр╕ховн╕ - хто в╕н такий, щоб судити вчинки й мотиви Того, хто пише дол╕ людськ╕?

А може, небов╕ теж душ╕ добр╕ й невинн╕ потр╕бн╕? ╤ смерть у раз╕ такому не кара, а нагорода швидше? А може, Томас, його над╕я ╕ вт╕ха, пон╕с кару за як╕сь непростим╕ д╕яння ще д╕д╕в-прад╕д╕в, аж до праотця Адама та прабабус╕ ╢ви? Не може ж бути, що лише за яблуко вони вигнан╕ тод╕ були з раю, то лише образ у Б╕бл╕╖, просто метафора, щось ╕ще там праотець ╕з прабабусею, певно, вчудили?

А ще зараз, тримаючи у руках листа нев╕домого чолов╕ка - швидше таки чолов╕ка, бо почерк ж╕ночий в╕н вир╕зняв здеб╕льшого безпомильно, - Юр╕й думав про мотиви його написання. То, очевидно, благ╕ були нам╕ри - вчинити добро духовне, виправити якось того зрадника, що посм╕в перейти до споконв╕чно╖ в╕ри власних предк╕в сво╖х... А те, що у серце йому такий лист зажене бол╕сну скалку, яка колотиме й нитиме не день, ╕ не тиждень, якось до уваги не взяв неблизький, напевне, отой доброчинець.

Немирич довго сид╕в незрушно потому, як згор╕в цей злий лист, - на диво, не мляво гор╕в, як попередн╕, а враз спалахнув якимось полум"ям синюватим, мов то в язики полум"ян╕ переходила вся злоба ╕ жовч, що м╕стилася в р╕вних, х╕ба трохи похилених, рядках нев╕домого добродзея...


13


Як провела Василина чолов╕ка в дорогу в╕дразу п╕сля Водохреща, то довго вдивлялася ще в сн╕гову куряву за саньми, допоки обриси подорожн╕х не стали чорною цяткою, а врешт╕ й та цятка розтанула в сл╕пучо-б╕л╕й, аж сльозилися оч╕, круговерт╕ сн╕г╕в. Оч╕кування Матв╕я, бодай в╕д нього найменшо╖ в╕сточки, тим важчим, кам╕нним якимось було, що без займиська залишилася, не знала, куди себе под╕ти.

Дос╕ вони сколесили чимало старою кибиткою циганською, мавпочка витанцьовувала, випрохувала щось соб╕ на прожиток, а Василина вельми багатьом на численних галасливих базарах в╕щувала долю: таки не скупилася, з поважним виглядом та певн╕стю великою чолов╕кам з порепаними та зчорн╕лими в╕д прац╕ на пол╕ руками дарувала в роц╕ прийдешньому в╕вса та гречок небувалий ужинок, д╕вчин╕, чи╖ передзам╕жн╕ л╕та зб╕гали, об╕цяла от-от зустр╕ч з лицарем-красенем, а п╕дхмел╕лий тр╕шки козак з походу наступного мав вернутися ц╕лком здоровим та неушкодженим...

Тепер же найг╕рше було вечорами, коли ходить сон б╕ля в╕кон, та все л╕ньки йому у ╖╖ в╕кно бодай оком одним зазирнути, байдуже кожного разу мимо чалапа╓. А коли врешт╕ п╕д досв╕ток приплющити сух╕ ╕ зчервон╕л╕ пов╕ки вдавалося, то знов сни неясн╕ ╕ плутан╕ в╕дганяли спочинок. Часто снилася чомусь дорога, безк╕нечна й безлюдна, вона бреде нею, топчучи пилюгу, а врешт╕ дорога та ста╓ кривулястою, брудною й вузькою, та ще й кущ╕ з колючками над нею ростуть. Пригадувалося, як до Василинино╖ бабус╕ приб╕гали колись сус╕дки сни розгадувати.

- Дорога минуло╖ ноч╕ снилася. Щоби те значило?

- Гост╕ будуть, - безжурно в╕дказувала бабуся. Так завше починалася мова, в╕дказувала бабця найперше, що п╕д рукою, ╕ найпрост╕ше: чого гр╕ха та╖ти, любила бабуся людську увагу та щоб ╖╖ попросили.

- А ще?

- На в╕йну ╕ти.

- Ой, н╕. Якась з курявою та дорога, то в один поверта╓ б╕к, то в ╕нший, якбись спам"ятатися, ще й чагарник колючий обаб╕ч росте...

Як уже зовс╕м в╕дчепитися не вдавалося бабус╕ в╕д людсько╖ ц╕кавост╕, то бралася всерйоз прикмети давн╕ опов╕дати.

- Як ╕дете довгою та порожньою дорогою, то одинок╕сть чека╓ тривала. Коли курна та дорога, то брехливих ╕ злих людей, мабуть, зустр╕нути доведеться. Коли ж кривулястий шлях часом трапиться, та ще й через чагарник колючий, чи обаб╕ч ростиме в╕н, то остер╕гайтеся чи╓╖сь п╕дступност╕, збитку або розчарування...

Але одного вечора у в╕конн╕й шибц╕ щось шкрябнуло скрадливою мишею, а потому почувся легенький стук. Василина обачно визирнула - за склом ворушив без звуку губами Тьомк╕н ╕ на мигах показував в╕дчинити. Вона лише розвела руками, мовляв, не може, бо нема господаря вдома; натом╕сть прип╕зн╕лий г╕сть взявся водити пальцем на власн╕й долон╕, наче писав щось на папер╕.

"Мабуть, листа передав Матв╕й", - тьохнув раптово здогад.

Тьомк╕н, одначе, не сам був, за ним, сп╕ткнувшись та аж гикнувши з неспод╕ванки, переступив пор╕г К╕шк╕н; обо╓ не раз вже сюди нав╕дувалися. Матв╕й, якого знали в Чигирин╕ як купця бувалого та неб╕дного, охоче гостей чаркував, опов╕дав пригоди кумедн╕ про далек╕ сво╖ мандр╕вки ╕ сам розпитував прихмел╕лих гостей, чи нема де зар╕бку тлустого на Московщин╕, в╕н би харчу недорогого м╕г чимало поставити, скаж╕мо, для в╕йська.

- Де ж той лист? - спитала Василина, переводячи погляд з одного гостя на другого ╕ т╕льки тепер заприм╕тивши, що обо╓ п╕д доброю мухою.

- Ви, мабуть, не втямили, - взявся Тьомк╕н знову водити пальцем по власн╕й долон╕. - То ви можете листа чолов╕ков╕ написати, а ми передати, бо завтра ╖демо додому на Московщину.

"Зв╕дки вони те взяли?" - насторожилася господиня; дос╕, як питали ╖╖ про Матв╕я, то казала, що на Волощину було вибрався...

Натом╕сть К╕шк╕н, пришморгнувши, пов╕в носом, мов по сл╕ду виводив, зв╕дки то зманливо так н╕здр╕ йому лоскоче, хоч око й без того зирило зизом на засл╕нку до печ╕:

- А пахне...

В╕н, може, простудився злегка, а може, в╕д роду так вимовляв - зам╕сть "пахне" в нього швидше виходило "бахне".

"Бахнути б тоб╕ коцюбою по т╕мен╕, - починала сердитися господиня. - В╕дали ж, що чолов╕к у дороз╕..."

- Та запросила б оце прис╕сти нас, - ╕ соб╕ жал╕бно╖ затягнув Тьомк╕н. - Г╕сть - нев╕льник, де посадять, там мусить...

"Порося незадротоване, - зл╕сть вже починала ╖й тоненькими голками в горл╕ поколювати. - Зал╕зло в чужу солому, та ще й шелестить".

- ╤д╕ть соб╕, люди добр╕, сво╓ю дорогою. Та приходьте вже, як господар повернеться.

- Об╕гр╕ла б, нагодувала нас, - Тьомк╕н вправним порухом обняв Василину ╕ притягнув до себе. - Одинок╕ чолов╕ки - то вовки голодн╕...

- Ви при розум╕, чи в╕н висох? - штовхонула того у груди щосили, рвонулася було, та марне.

- Чим ми г╕рш╕ твого Матв╕я, - притискав ще м╕цн╕ше Василину Тьомк╕н до себе, ╕ п╕дхмел╕л╕ оч╕ його каламутн╕ли, мов кле╓м намазан╕. - Св╕жини попробу╓ш...

Вона з╕брала останн╕ сили, рвонулася, аж в скронях нараз задзвен╕ло, та вирватись не вдалося; однак, на калину зв╕льнившись, в одну мить дотягнулася ╕ вчепилась зубами у руку насильника.

Тьомк╕н вискнув так, наче ложкою хто шкрябонув щомоц╕ ст╕нкою казана, порожнього ╕ сухого, ╕нстинктивно в╕дхилився було, а тод╕ з розмаху в обличчя ударив.

Василина нараз обм"якла, в одну мить впала ц╕лковита ╕ непроникна п╕тьма, ╕ цей чорний св╕т колом все швидше ╕шов. Вона вже не чула, як зап╕зн╕л╕ гост╕ рвали одяг на н╕й, як ╜валтували по черз╕; спам"яталася лише серед ноч╕ - ╖╖, кинуту на голу дол╕вку, немилосердно трясло в╕д холоду.


14


Доки не роз"╖халися по Корсунськ╕й рад╕ старшини, Немиричу потребувалося перебалакати з Мартином Пушкарем, - з якого дива в╕н, кого Богдан Хмельницький в лиху пору лишав по соб╕ наказним гетьманом п╕д Берестечком, раптом заповзявся обстоювати так ревно царя чужинського.

- Нема тут дива, - змахнув рукою Пушкар так, мов у вод╕ в╕дгр╕бався. - Диво, коли одним раком торба повна, ще й клешня звиса╓...

- Ти йому про д╕ло, а в╕н тоб╕ про козу б╕лу, - не так просто було в╕дкараскатися в╕д Немирича.

Врешт╕ балачка таки налаштувалася.

- ╤ в╕ра одна, ╕ мова близька, ╕ в╕д бусурмана та ляха л╕пше гуртом боронитися, - загинав поволечки пальц╕ на руц╕, мов рахував овець у власн╕й кошар╕, Пушкар; в╕д Немирича не вкрилися обтр╕пан╕ кра╖ рукав╕в полковничого кунтуша, добряче поношеного, що вилискував затертими мало не до д╕рок м╕сцями на л╕ктях. В останн╕ часи чомусь полковник, як подейкували старшини, став полюбляти вдягатися нап╕вжебрацьки, аби н╕чим в╕д с╕роми не мав р╕знитися, хоча ма╓тност╕ Пушкаря в╕д Гадяча ╕ до само╖ Полтави в╕дом╕ вс╕м.

- А не гада╓те, полковнику, що мосхи з нами зроблять те, що чинять сьогодн╕ з татарами, башкирами чи калмиками... ╢ народи, не навчен╕ до сп╕вжиття, х╕ба лишень слабшого вм╕ють ковтати, як голодний вуж безпорадну жабу. Роля жертви не по мен╕...

- А в нас х╕ба не так само? Де сьогодн╕ дул╕би, поляни, древляни, бужани? - в очах Мартина Пушкаря зблиснула зл╕сть, в яку злегка дом╕шувався подив самовпевнено╖ людини, що в╕рить щиро в безперечну доконан╕сть власно╖ ╕стини ╕ подивову╓, коли ╖й перечать. - Вони розлилися, розчинилися геть в козацькому, укра╖нському мор╕, а хто не розчинився дос╕, то завтра неминуче те з ним напевне станеться... Колись ╕ ми ма╓мо влитися в одне загальнолюдське море, з одною мовою ╕ ц╕ллю, др╕бнота людська гуртуватиметься, мал╕ народи зникатимуть, в велику р╕ку зливатимуться, аби лиш в╕д того кожен мав хл╕б ╕ шкварку до хл╕ба...

- Знайома п╕сня про Вавилонську вежу... Але ж ви пам"ята╓те, що Всевишн╕й вчинив з цим витвором самовпевнених вавилонян...

В Немирича нараз пропав ╕нтерес до ц╕╓╖ балачки, до ц╕╓╖ теми, вельми пам"ятно╖ йому ще з час╕в спудейських - це вже було, це в╕н проходив, це вже в╕н чув ╕ пережив. Як зак╕нчив Юр╕й Рак╕вську академ╕ю 1630 року, ч╕льний осередок науковий антитрин╕тар╕╖в, соц╕н╕ан, то ректор академ╕╖ Март╕н Руар, на поз╕рний погляд, людина на р╕дк╕сть черства, як всохла за десятил╕ття липова дошка, раптом з хвилюванням першачка вручав Немиричу вельми похвальний рекомендац╕йний лист до знаменитого ф╕лософа Гуго Гроц╕я, чи╓ ╕м"я грим╕ло тод╕ ╓вропейськими обширами. Вже у чотирнадцять рок╕в Гуго вражав сво╖ми знаннями маститих вчених ╕ гонорових правител╕в, король Генр╕х IV п╕сля сп╕лкування з обдарованим юнаком нав╕ть не стримався:

- От диво Голланд╕╖!

Тв╕р Гуго Гроц╕я "Про право в╕йни ╕ миру" виходив н╕дерландською, французькою, англ╕йською, н╕мецькою, ╕спанською мовами, перевидавався лише латиною тринадцять раз╕в, а загалом нарахували понад с╕мдесят перевидань... та й л╕к загубили пот╕м.

Окр╕м усього, Гуго Гроц╕й був ще неабияким опов╕дачем, ╕ юний Немирич т╕льки очима кл╕пав, слухаючи славетного вченого ╕ остер╕гаючись щось пропустити. А в опов╕д╕ сво╖ Гроц╕й вставляв вс╕ляк╕ бувальщини та пригоди, що з ним траплялися за його строкате й бурхливе життя.

- Чи можуть д╕тлахи малол╕тн╕ з в"язниц╕ зв╕льнити, вирятувати з-за товстелезних фортечних мур╕в? - спитав якось Гроц╕й ╕ став опов╕дати власну пригоду.

В╕н м╕г бути страченим за пол╕тику, та врешт╕ кару йому зам╕нили дов╕чним ув"язненням у фортец╕ Левенстейн. ╢диним полегшенням арештантов╕ став дозв╕л читати книги. Якось в"язня за суворими мурами при╖хала в╕дв╕дати дружина Мар╕я з д╕тками, - а ╖х у с╕м"╖ Гроц╕я годувалося семеро. З карети винесли також чималу скриню.

- В╕д пост╕йного читання в чолов╕ка стали бол╕ти оч╕, тож хочу забрати в╕д нього вс╕ книги, - пояснила дружина.

Охоронц╕ не перечили ╕ пропустили в камеру весь Гроц╕╖в виводок. А там Гуго забрався нишком у скриню ╕ його швиденько прикидали книгами. Вже як виходили, то вартов╕, на всяк випадок, таки в╕дчинили в╕ко: книги у скрин╕ та й книги...

Карета прудко в╕ддалялася в╕д фортец╕, ╕ коли похопилася охорона, то за Гроц╕╓м ╕ сл╕д охолов. Небавом вони перетнули кордон з Франц╕╓ю, де з великими почестями зустр╕в ╖х король Людов╕к XIII.

Та не пригодами под╕бними лишилися в Немирича в пам"ят╕ шпарк╕ словесн╕ батал╕╖ Гуго Гроц╕я: проблеми держави, в╕йни ╕ миру, посольсько╖ справи, проблеми людини ╕ нац╕╖ п╕д цим таким неспок╕йним сонцем...

Пам"ята╓ться, про нац╕ю почали говорити з нап╕вжарт╕в:

- Нац╕я - це наче Протей, оте давньогрецьке божество, який вмить вислиза╓ з-п╕д рук, як т╕льки хочеш схопити.

- Неможливо дати жодного наукового визначення нац╕╖...

- Лег╕они автор╕в визначали ╖╖, проте жоден дос╕ цього не зробив толково.

- То та╓мнича штука, м╕стична, ╕ррац╕ональна...

- Жарти жартами, - заспокоював Гроц╕й товариство. - Мен╕ вида╓ться, що можемо говорити про сп╕льноту людську, яка ма╓ державу чи хоче ╖╖ створити. То сп╕льн╕сть ус╕х громадян, незалежно етн╕чно╖ чи соц╕ально╖ г╕лочки, до яко╖ належать; ╖х мова гурту╓, пошанування сво╓╖ держави, сп╕льний ╕нтерес ╕ спод╕вання на майбуття...

Коли ж настоювали, що нац╕╖ небавом помруть, бо люд вельми прудко соватися св╕тами почав та перем╕шуватися, то Гроц╕й на те лише раз в╕дкинув:

- Гукаймо тод╕ Навуходоносора ╕ починаймо знов з п╕дмур╕вок Вавилонську вежу...

У Базел╕ чи Лейден╕, Оксфорд╕, Амстердам╕ або Сорбонн╕ - де б не студ╕ював в ун╕верситетах Немирич, до Гроц╕╓вих труд╕в з п╕╓тетом ставилися. ╤ зараз, згадуючи колишн╕ словесн╕ батал╕╖, йому не вельми хот╕лося в"язати ц╕пи з Мартином Пушкарем: пан полковник навряд чи спросту╓ Гроц╕я.

На завершення Пушкар не стримався ╕ таки дор╕кнув Немиричу - Юр╕й не зм╕г нав╕ть докумекати, за що його винуватять.

- Може, я не такий вчений, та якщо вся наука лиш задля дарм╕вщини, аби чуж╕ млини забирати нахрапом, то так╕ ун╕верситети в дулу х╕ба запхнути...

╤ Пушкар надув губи та насупився, як кулик на в╕тер; йому цього не вельми хот╕лось показувати, силився якось стримувати себе, - ╕ в╕д того т╕льки правий вус мимов╕льно й нервово смикатися раптом почав.

Немирича немов к╕шка гострими к╕гтями по душ╕ шкрябонула: на який млин натяка╓ Пушкар? Чи не той гадяцький?


15


Арештованого Матв╕я на дв╕ доби вкинули у якусь кам"яницю, де володарювали вгодован╕, аж вилискували на боках, пацюки, тримали в сирому п╕двал╕ з╕ ст╕нами, на яких утворювалися ╕ пов╕льно ст╕кали, холодно зблискуючи, краплини вологи, - ╕ та волога за весь цей час стала ╓диною поживою арештанта.

Потому його кудись везли, довго петляли вулицями, допоки не спинилися кон╕ перед невеликим будинком над р╕чкою. Матв╕я тут розв"язали.

З яскраво╖ сонячно╖ днини арештанта штовхонули у нап╕втемн╕ с╕ни, ╕ Матв╕й аж оч╕ з того приплющив сперш, але вже через хвильку з подиву й жаху т╕ оч╕ стали круглими, наче колеса: перед ним на задн╕х лапах стояв величезний, ╕з розкуйовдженою шерстю ведм╕дь, що з утробним неголосним риком тримав у лап╕ наповненого келиха. Матв╕й, спантеличений дивовижею, п╕дсв╕домо сахнувся у б╕к, але в╕дразу в бурчанн╕ ведмежому зачулися нотки погрози, а як задкувати було почав, то невдоволений зв╕р ревонув коротко й гр╕зно, мов прикрикнув на нечемного гостя.

- Бери ╕ пий, - штовхонули Матв╕я у спину стр╕льц╕. - ╤накше власн╕ кишки з п╕длоги зараз збиратимеш...

Одним подихом вихилив Матв╕й келиха, запекло в горл╕ так, мов шпаркий окр╕п в╕н ковтав, - то була м╕цнюща гор╕лка, очевидно, до того ж на перцев╕ добре настояна.

Через к╕лька хвилин, як вводили його в простору залу, в╕н швидко з голоду став п"ян╕ти, св╕т перед очима, ╕ зала при т╕м числ╕, попливли, тод╕ стали хилитися вони то в один, то в ╕нший б╕к, мов на великому човн╕ погойдуватися, бо все б╕льш╕ та гр╕зн╕ш╕ хвил╕ на той човен раз по разу наб╕гали.

За столом сид╕в чолов╕к з сивою бородою, що розлогим в╕ником на груди спадала, т╕льки обличчя його Матв╕╓в╕ важко було розглед╕ти, бо воно теж хиталося ╕ пливло, наче на водн╕й глад╕, що хвилею йшла.

- Чого добрий молодець зволив сюди при╖хати? - спитав чолов╕к таким тоном, наче вони перед тим п╕вдня балакали, а оце лиш продовжили мову. - ╤ хто тя послав?

- Я купець, - Матв╕╖в язик в╕д настоянки з перцем тепер став таким самовпевненим, що й повертатися в рот╕ л╕ньки йому було. - Тор... торгувати хочу.

- Правду ли речет гость наш? - в чолов╕ка за поштивою сивою бородою прича╖лася легка усм╕шка.

- Я т╕льки встиг на торговищах побувати, ╕ то замало... - Матв╕й в╕дчував, що язик його хоче вже ц╕лковито╖ вол╕, тож з останньо╖ сили ╕з себе кожне слово видушував. - Мен╕ б ╕з купцями зустр╕тися, розпитати...

- Смышлен ты, и купить тя - дорого дать, - посм╕шка, ледь вигулькнувши, враз спритно сховалася в пишн╕й господаря бород╕. - А не прислан нароком для дела другого, для проведывания?

Пробував Матв╕й ще перечити, слово повз замерзлого язика якось пропихнути, та намарне, те слово к╕сткою неминуче там застрягало; натом╕сть т╕льки ремигання нерозб╕рливе з вуст виривалося - ╕ в╕н х╕ба здатен був руками безпорадно розвести п╕д суворим та кпинним господаря поглядом.

- Через два дня - снова ко мне. Интересный малый, может пригодиться, - хитра посм╕шка, як повели Матв╕я, вигулькнула було на мить з розлого╖ бороди ╕ посп╕шно знову сховалася. - Для проведывания наверняка он здесь, наши в Чигирине второй раз о нем извещают...

Б╕льше не доводилося вже Матв╕╓в╕ чаркуватися ╕з ведмедем, натом╕сть його будили серед ноч╕, вели довгими кам"яними, в╕дхожим м╕сцем просмердлими, коридорами, а тод╕ несп╕шно допитували: ставили товстенну св╕чу б╕ля його обличчя так близько, що, видавалося, гор╕тимуть ╕ шкварчатимуть в╕╖; запитання сипалися одне за одним, ледве встигав на попередн╓ в╕дпов╕сти:

- Хто тебе з козацько╖ верх╕вки сюди направляв?

- З ким мав зустр╕тися?

- Що заплатити пооб╕цяли?

- Через кого в╕дправляв донесення?

Натом╕сть Матв╕й, силячись чимдал╕ в╕д полум"я св╕ч╕ в╕дхилитися, вкотре повторював, як м╕зкував в╕н тут заробити. Бо ж його знайомий купецький люд торгу╓ вже у Калуз╕ ╕ Б╕лгород╕, Курську ╕ Брянську, ╕ в╕н за когось не дурн╕ший, так само м╕г би возити сел╕тру, вино ╕ поташ, забираючи в путь зворотну хутра, зброю та церковн╕ прикраси, - чого ж бо зар╕бок ось так в╕ддавати голландським, н╕мецьким чи англ╕йським купцям, що вельми вже тут узвича╖лися. А заробити повинен конче, бо нам╕рився оженитися...

╤ наступно╖ ноч╕, ╕ третьо╖, ╕ ще к╕лькох однакову п╕сню сп╕вали на допит╕, вже завчене як "отченаш" Матв╕й пок╕рно в╕дказував, доки якось п╕д ранок привели його в досить просторе прим╕щення, заставлене дивними, придатними хтозна для чого предметами. Дво╓ чолов╕к╕в за столом якийсь час розглядали прибулого мовчки, мов приц╕нювалися за товар на базар╕, а тод╕ молодший ╕з них, що дос╕ уважно стежив за Матв╕╓вим поглядом, встав ╕ пройшовся взад-вперед к╕лька раз╕в, тицяючи пальцем на той чи ╕нший предмет:

- А що, ц╕каво? Оце диба, а он кл╕щ╕, якими язик на допитах виривають...

Молодший, певне, бував у козацьких краях, говорив мало не як потомственний чигиринець, х╕ба зр╕дка московська гов╕рка прохопиться.

- А зна╓ш, нишпорко ти невдатна, що з тими в нас чинять, хто сюди з лихими нам╕рами прибува╓?

Матв╕й т╕льки голову опустив, вслухаючись у приглушен╕ зойки та бол╕сн╕ крики за кам"яною ст╕ною.

З-за столу ╕ другий, старший в╕ком озвався, мовив голосом хрипким ╕ скрипучим, мов то у старого дерева г╕лка об г╕лку треться; простудився в╕н, певне, напередодн╕:

- На Москве и в городех ставятся всякого чину люди, кто похочет. И какова чину нибуди князь, или боярин, или и простой человек, изыман будет на розбое, или в татбе, или в злом деле в смертном убийстве, и в пожоге, али в чужестранном выведывании, и в иных воровских статьях, и приведут его на Москве в Розбойной или в Земской Приказ.

Старший тр╕шки приплющеними очима, всм╕хаючись лише кутком рота, дивився на Матв╕я так, мов знав вс╕ його думки пота╓мн╕ ╕ оце балака╓ з ним т╕льки з вв╕чливост╕:

- А в городех в Приказы жив губную избу: и таких злочинцов в празники и в ыные дни пытают и мучат без милосердия, для того что вор и сам не избирая дней воровства свои, да и для того чтоб по их скаске сыскать и товарыщев их. Такъже и иных злочинцов потомуж пытают, смотря по делу, одиножды и двожды и трижды, и после пыток указ чинят...

- Слухай ти, купець липовий, ти нав╕ть не тямиш, що тебе жде, - у спок╕йному сперш голосов╕ молодшого, що долучився знову до мови, з"явилися нов╕ нотки, як╕ доброго зовс╕м не об╕цяли. За ст╕ною т╕ бол╕сн╕ зойки ще почаст╕шали.

Не втримався ╕ старший з╕ словом, скрип╕в розм╕рено ╕ з ц╕лковитою байдуж╕стю:

- Устроены для всяких воров пытки: сымут с вора рубашку и руки его назади завяжут, и подымут его к верху, учинено место что виселица, а ноги его свяжут ремнем; и палач вступит ему в ноги на ремень своею ногою, и тем его отягивает, и у того вора руки станут прямо против головы его, а из суставов выдут вон; и потом ззади палачь начнет бити по спине кнутом изредка, в час ударов бывает тритцать или сорок; и как ударит по которому месту по спине, так на спине будто болшой ремень вырезан ножем мало не до костей...

В╕н опов╕дав те розм╕рено, час в╕д часу позиркуючи на Матв╕я, скрип╕в несп╕шно, як скрипить дерево в час легкого в╕тру:

- И будет с первых пыток не винятся, и их спустя неделю времяни пытают вдругорядь и в-третьие, и жгут огнем, свяжут руки и ноги, и вложат меж рук и меж ног бревно, и подымут на огнь, а иным розжегши железные клещи накрасно ломают ребра...

Веселе життя в тебе попереду, подумалося чомусь з дивним споко╓м Матв╕╓в╕, закусиш нав╕ть смачн╕ше, ан╕ж в полон╕ татарському, тут страви на виб╕р, такого накуховарять...

А старший з-за столу продовжував розм╕рено бубон╕ти, мов притомлений дяк в с╕льськ╕й церкв╕, все новими на╖дками т╕шив Матв╕я:

- И смотря по делу указ чинят, одним, отрезав левое ухо, в ссылку сошлют, оловом и свинцом заливают горло, а иным за малые такие вины отсекают руки и ноги, или у рук и ног пальцы. А бывают мужскому полу смертные и всякие казни: живого четвертают, а потом голову отсекают за измену, кто с неприятелем держит дружбу листами или выведывает для неприятеля, или иные противные статьи проявятся...

Врешт╕ молодший перестав к╕мнату м╕ряти кроками, притомлено знову прис╕в за ст╕л:

- Або з╕зна╓шся, що п╕д╕сланий, або марш он туди, - ╕ показав пальцем за спину, де за ст╕ною знову почувся бол╕сний крик; то був крик на меж╕ людських сил, в якому чулися мука й благання, протест т╕ла живого людського, не призначеного на страждання тако╖ величини; в криков╕ тому жах╕тливому була остання, хоча й намарна просьба помилування ╕ милосердя, звернена до сутност╕ ╕ ╓ства свого мучителя...

По довг╕й мовчанц╕, мов рот кам╕нцями набитий був, Матв╕й ледве видушив з себе:

- Так, мене послали...

Молодший не стримався, не став виглядати слова наступного:

- Це й без тебе ми знали ... А няньчимось тут, бо ма╓ш тепер у Виговського нам вив╕дувати. Будеш?

Матв╕й надовго зац╕пен╕в, оч╕ його прикле╖лися до диби, в╕н бачив ╕ в╕дчував, як нестерпно розтягу╓ться його т╕ло, як рвуться, не витримавши, сухожилля ╕ хрустять розламан╕ суглоби.

- Ну?! - врешт╕ скрикнув, втративши терпець, молодший.

В╕дпов╕дь нав╕ть не почули, швидше вгадали за порухами його вуст.


16


Залишившись п╕сля старшинсько╖ ради наодинц╕ з Виговським, Немирич врешт╕ зважився сказати гетьманов╕ те, що муляло йому в╕д пам"ятно╖ розмови з Мартином Пушкарем, муляло, нило й кололо, як муля╓ ногу осоружний цвях, що вил╕з нахабно з п╕дошви:

- Гетьмане, я, зв╕сно, дякую за повернут╕ мен╕ ма╓тност╕, як╕ в╕д╕брали незаконно ран╕ше, але в╕д гадяцького млина в╕дмовляюся. Пушкар мен╕ цвиркнув до лоба, що то я в╕д╕брав у нього млина. Через те полковник на мене губу кривить, чернь п╕дбурю╓ ╕ п╕д"юджу╓, як╕сь скритн╕ зносини з С╕ччю тче. ╤ сина Андр╕я до кумпан╕╖ взяв. Гетьмане, не хочу, аби через мене катавас╕я схожа варилася.

Виговський, не п╕дн╕маючи голови, низонув з-п╕д лоба невдоволеним поглядом:

- Млин не належить до полковницько╖ булави. То в╕йськовий скарб, в╕н т╕льки на терен╕ полтавського полку. Розпорядитися ним право ма╓ винятково гетьман - б╕льше н╕хто.

╤ Виговський ще раз штрикнув, мов для кр╕пост╕, злим ╕ невдоволеним поглядом Немирича.

- Ваша ясновельможносте, Христа ради, забер╕ть його назад. Не хочу я неприязн╕ др╕б"язково╖, бо той чолов╕к усе, що на землях полку, за власн╕сть, напевне, особисту сприйма╓. ╤накше млина я сам поверну.

Виговський випростався ╕ якось подивовано зиркнув на Юр╕я.

- От якраз цього вельми не раджу робити. Якщо кожен кривитиме носа на гетьманський указ чи ун╕версал, а гетьман крутитиметься, як на город╕ опудало на доброму в╕тр╕, то н╕коли у нас не буде ладу. А для невдоволення завше вишука╓ться притичина - аби озеро, а жаба знайдеться кумкати.

Немирич не пам"ятав, щоби щось будь-коли у когось випрошував, а зараз просився ц╕лком благальним тоном, дивним для себе, незвичним.

- Благаю, ваша ясновельможносте... Той чорт╕в млин став впоперек горла - почуваюся, наче я справд╕ щось вкрав ╕ мене цапнули тут же за руку. Невже доведеться зараз мен╕ порушити гетьманський указ?

- Не додумайтеся, - притис слово Виговський. - Не зважу на ваш╕ заслуги та особист╕ стосунки. То буде замах на гетьманське право, а ще - особиста образа.

- Куди не кинь, та все наверх д╕ркою...

- Краще разом пом╕зкуймо, як тут вчинити.

Судили-рядили довго, Виговський в╕дверто сказав, що з Пушкарем ма╓ чинити в╕н строго, але справедливо: не може в╕н перед цим полковником якось запоб╕гати чи боятися його.

- Не склалося в мене з Пушкарем з перших дн╕в по смерт╕ св╕тло╖ пам"ят╕ Богдана Хмельницького, - знизав плечима ╤ван Остапович. - В Чигирин, на першу гетьманську елекц╕ю просили, особлив╕ листи писали. Не зволив... Натом╕сть в╕дправив назад листодайця з лайливими ╕ ущипливими словесами. Мовляв, я недостойний гетьманського уряду, а в╕н зна╓ напевне куди л╕пших, б╕льш заслужених у В╕йську Запор╕зькому.

- Може, полковник такий йоржистий та гоноровий, що гетьман пок╕йний його ╕м"я теж називав у числ╕ претендент╕в на булаву? - ╕ соб╕ дошукувався Немирич кореня пушкар╕всько╖ злоби.

- Хто зна, хто зна-а... - задумливо розтягував слово Виговський. - Душа в мене спок╕йна: я к╕лькаразово писав до нього лаг╕дн╕ ╕ ласкав╕ листи, вибачав йому перший переступ та застер╕гав, яка погибельна чварна незгода...

Виговський помовчав хвилю якусь, а тод╕, не криючись власно╖ кривди, додав:

- ╤ в Переяслав, на гетьманську елекц╕ю не зволив Пушкар прибути... Московський посланник, ближн╕й околичний ╕ оружейничий, ржевський нам╕сник Богдан Хитрово все допитувався, чого то отак Пушкар вчинив. Вигадувати всячину, хай Бог проща╓, тод╕ довелося. Тим часом наш╕ нишпорки донесли, що Пушкар подався до запорожц╕в, просячи в╕йська на оборону ...в╕д мене. ╤, зда╓ться, запор╕жц╕ в╕рити йому починають. Зрештою, не вам розказувати, наск╕льки Пушкар псу╓ наш╕ стосунки з в╕йськом низовим запор╕зьким.

Немиричу справд╕ не потребувалося якихось доказ╕в, бо ще першого листа в С╕ч готував в╕н особисто в╕д ╕мен╕ Виговського:

"Пане отамане кошовий в╕йська низового Запорозького з ус╕м старшим ╕ меншим товариством, до нас вельми зичлив╕ панове й брати!

Оце нин╕ об╕йняла нас велика скорбота й печаль, адже невблаганна смерть в╕дняла в╕д нас ╕ в╕д вас, усього в╕йська Запорозького, любого й доброго вождя й гетьмана нашого Богдана Хмельницького ╕ постановила в╕ддати його в╕д нас до земних надр. Це було вчинено в минулому серпн╕ п╕сля Велико╖ Пречисто╖, коли зг╕дно його передсмертного бажання ми перенесли його з Чигрина в Субот╕в ╕ поховали в кам"ян╕й церкв╕, поставлен╕й на його, неб╕жчика, кошти.

Але ми загаялися зв╕домити про ту неб╕жчикову кончину вас, наших брат╕в, ╕ це сталося в╕д того, що зараз-таки п╕сля похорону неб╕жчика генеральна старшина й полковники, як ╕ вся чернь Запорозького в╕йська, що була тут, на похоронах неб╕жчика, старалися постановити над собою нового гетьмана. Це вибрання через ╖хн╕ незгоди й неузгоди протяглося аж к╕лька тижн╕в.

Нин╕ ж, за Божим благословенням ╕ сво╖м позгодним та ╓динодушним словом, вони, панове старшина ╕ чернь Запорозького в╕йська, вибрали й постановили соб╕ за вождя й гетьмана мене, Виговського, вручивши вже мен╕ й клейноди в╕йськов╕, як╕ належать до гетьманського уряду, ╖х я, над мо╓ хот╕ння, хоч ╕ прийняв до сво╖х рук, однак без вол╕ ╕ згоди вас, наших брат╕в, усього в╕йська низового Запорозького, зовс╕м затверджуватися на тому гетьманському уряд╕ не хочу, оск╕льки ви, в╕йсько низове Запорозьке, склада╓те кор╕нь ╕ утвердження чест╕ та в╕копомно╖ слави ╕ншим городовим укра╖но-малорос╕йським в╕йськам, правдешньо╖ брат╕╖ сво╓╖; отак хай ╕ влада ваша верховодить ╕ ма╓ силу у вибранн╕ й постановленн╕ соб╕ гетьмана. В╕льно вам, братам нашим, мене в╕д того уряду в╕дм╕нити, а поставити й затвердити за сво╖м бажанням на ту достойн╕сть ╕ншого..."

Небавом приб╕гли з низового в╕йська листодайц╕, ╕ Немирич з Виговським к╕лька раз╕в перечитували уважно в╕дпов╕дь запорожц╕в: вона таки була зваженою, з нелукавими, на ╖х розсуд, застереженнями:

"Ясновельможний малорос╕йський обох берег╕в Дн╕пра ╕ всього в╕йська Запорозького новопостановлений гетьмане Виговський, до нас вельми милостивий пане-брате ╕ ласкавий доброд╕йнику!

Ми в╕д╕брали у вашому панському до нас, низового Запорозького в╕йська, лист╕, посланому через нарочних посланц╕в, два зв╕домлення: сумне й рад╕сне. Перше наповнило вщерть наш╕ серця печаллю й обтяжило, адже через нев╕дворотну смерть за декретом вишнього Бога, що волод╕╓ людським життям, позбулися ми свого гетьмана, доброго вождя ╕ старатливого оборонця в╕д ворог╕в в╕тчизни нашо╖ пана Богдана Хмельницького, якому, п╕сля численних тутешн╕х подвиг╕в та труд╕в, хай подасть Господь Бог на лон╕ Авраамовому, в райських поселеннях в╕чне заспоко╓ння, щиро того зичимо. Однак ╕нше, тобто вибрання на гетьманський уряд вашо╖ пансько╖ милост╕, нас частково звеселило ╕ зменшило тепер╕шню печаль, бо осирот╕ла в╕тчизна наша, одержавши соб╕ нового господаря - вас, може бути п╕д вашим проводом певна сво╓╖ оборони в╕д ворожих в╕дступ╕в ╕ обмов.

Т╕льки ж те вибрання ╕ постановлення ваше не повинно було зачинатися й вершитися без вол╕ й ради нашо╖, всього низового Запорозького в╕йська, а лише через пан╕в генеральну старшину, полковник╕в ╕ все городове укра╖нське в╕йсько, оск╕льки неб╕жчик Богдан Хмельницький прийняв начало свого гетьманства не в Чигрин╕, але в нашому С╕човому кош╕, ╕ не в╕д городового, але в╕д нас, низового в╕йська Запорозького; ╕ при наш╕й погодженост╕, а найб╕льше при всесильн╕й бож╕й помоч╕, щасливо перем╕г у перше л╕то сво╓╖ в╕йни ворога. Але оск╕льки це вже сталося, то й ми для загального добра нашо╖ малорос╕йсько╖ в╕тчизни того постановлення порушувати ╕ зн╕мати не хочемо, кладучи те на премудрий божий нагляд, як кажуть ото в приказц╕: "Голос людський голос побива╓ божий", - ╕ при╓дну╓мося до голосу й вол╕ людських, брат╕в наших малорос╕йських, як╕ вибрали й постановили на ту гетьманську достойн╕сть вашу мил╕сть пана. Тим б╕льше, що ми прочитали в лист╕ ваш╕м панськ╕м, який написали оце до нас, таку об╕тницю й убезпечення, що, лишаючися на тому гетьманському уряд╕, йтимеш шляхом свого попередника, славно╖ пам"ят╕ Богдана Хмельницького..."

Судили-рядили Виговський з Немиричем, що вчинити з тим гадяцьким млином та полтавським полковником, ╕ все н╕як не бачили потр╕бного пут╕вця: так бува╓, коли заблукал╕ у л╕с╕ все ходять по колу, ╕ сонце ╖м вида╓ться не з того небесного боку.

- Ваша ясновельможносте, я прошуся ╕ наполягаю: в╕ддам Пушкарев╕ або млина, або грош╕.

- Про грош╕ - мова тепл╕ша, - протягнув долонею по сво╓му обличчю Виговський зовс╕м так, мовби вмивався. - Я нав╕ть знаю, хто передасть т╕ кошти.

Немирич мовчки чекав на слово ╤вана Остаповича, нав╕ть не силився в╕дгадати його загадку, бо ще з╕ спудейських час╕в його знали як на вигадку вельми вдатного.

- Кошти хай передасть Богдан Хитрово, - врешт╕, нат╕шившись ╕нтригою, в╕дказав Виговський. - Ще й користь загальну матимемо: хай гада╓ полковник, що з московитами в нас, як вони кажуть, п╕чки-лавочки.

- А не подума╓ Пушкар часом, що то в╕д царя йому така халява? - перехилив голову з сумн╕вом Юр╕й.

- Не подума╓, - твердо мовив Виговський. - За т╕ дарунки в╕д мене Хитрово зробить ╕ скаже так, як йому буде велено.

...Через тиждень в╕д околичного приб╕г дов╕рений посланець. Богдан Хитрово в Лубнах зустр╕вся з обома Пушкарями, передав ╖м за млин т╕ кошти, ще й наказав поводитися сумирно.

П╕д клятвою Мартин ╕ Андр╕й Пушкар╕ об╕цяли Хитрово, що будуть надал╕ сид╕ти тишком та нишком ╕ гетьманов╕ Виговському не перечитимуть.


17


Юр╕й Немирич терпляче чекав, доки зосереджений гетьман, лиш мовчки ворушачи губами, дочита╓ його документ; в оч╕куванн╕ ж спостер╕гав за зм╕нами на обличч╕ ╤вана Остаповича: воно то на мить проясниться, то знову зненацька хмурн╕╓, як може раптово надвеч╕р"я хмурн╕ти в п╕зньоос╕нню пору.

- Ма╓те рац╕ю, мабуть, - врешт╕ Виговський в╕дклав уб╕к писане Немиричем - ╕ той полегшено видихнув. - Колись же зак╕нчаться ц╕ клят╕ в╕йни, ма╓ ж колись настати щаслива пора спок╕йно╖ господарки... Але про не╖ справд╕ вже зараз сл╕д клопотатися.

╤ викладена на папер╕ тут думка вельми варт╕сна - от т╕льки чи скоро руки у нас д╕йдуть...

Гетьман знайомився з документом Немирича про доц╕льн╕сть розвою торговельного шляху з Чорного моря Дн╕пром, а через верх╕в"я його - у море Балт╕йське, у земл╕ корони шведсько╖ та до Балтики прилегл╕ кра╖. Виговському ця ╕дея ╕мпонувала ще й тому, що в╕н сам пок╕йному Богданов╕ Хмельницькому готував на п╕дпис грамоту про облегшення та захист купецьких труд╕в в цьому напрямку, про спрощення просування товар╕в ки╖вського торгового люду:

"Богданъ Хмѣльницкий гетманъ з войскомъ его царского велич. Запорозскимъ. Всъмъ вобець и кождому з-особна, кому о томъ вѣдати належитъ, меновите п. пувковникомъ, асавуломъ, сотником, атаманомъ и всей старшинѣ и черни Войска Запорозкого и вшелякого стану свѣцкого в местах, местечкахъ преложоным людемъ доносимъ до вѣдомости тымъ нашимъ писанемъ, и кому толко показано будетъ: ╕жь з волѣ божое упаметавши се шляхта, месчане и вси обивателѣ Старого Быхова цале и вѣрне поддали се под владзу и протекцию нашу и присегу виконали нам, же нѣгды южь нѣкому иншому то╓й фортеци не подадут, але по вѣкъ при Войску Запорозкомъ оную заховати мают. Видечи мы южь их щирую вѣрность, позволили смо купцомъ и мещаномъ киевскимъ-поневажъ портъ сотворил се-вгору люб самым ити, люб своих факторовъ посылат(ь) до Быхова и где колвекъ залоги нашѣ зстают, а вшелякими легкумѣнами и купецкими речами сухим путем и водою, як хто может. Пилно теды жада╓м и приказуемъ, жебы без вшелякого задержаня и гамованя всюди пропусчано так самыхъ, яко и факторовъ ихъ, мыт жадныхъ торговых и подачок абы у нихь не витягано, ведлугъ давныхъ привиле╓в от королей наданихъ. А хто спротивныи был волѣ нашой и дороги то╓й имъ зборонял и мыто витягал, таковый кождый за найменшою скаргою срокго от нас караный будетъ, - ╕наче й не чинечи.

Дан в Чигиринѣ 15 марца 1657

Богданъ Хмѣльницкий,

рука власна"

- Коли вс╕ до тями д╕йдуть, коли стихне ця во╓нна пл╓га, - Немиричу чомусь спливло на пам"ять призабуте словечко з його Черняхова, що безпросв╕тне дощ╕в"я ос╕нн╓ ╕менувало, - тод╕ знайдуться враз охоч╕ зв"язати потужну Високу Порту з таким же кр╕пким корол╕вством шведським... А хто наперед пом╕зку╓, то не хапатиметься за поли згодом так гарячково: мовляв, сип борщу, чолов╕че, запрягай кашу, бо хутко на ярмарок...

Ще як вертався Юр╕й Немирич по завершенню навчання додому з Сорбонни, то в Устилуз╕ над Бугом звернув увагу на ряди шпихл╕р╕в для зб╕жжя, вибудуваних на пристан╕. К╕лька великих р╕чкових суден тихо хилиталися на хвилях, вишикувавшись качиним виводком в оч╕куванн╕ вантаження. П╕дгойдуючись на трапов╕, п╕дн╕малася на корабель вервечка чолов╕к╕в, що несли на плечах замашн╕ пузат╕ м╕шки.

- Куди ж те добро лашту╓те, якщо не та╓мниця? - поспитав Юр╕й старшого чолов╕ка, судячи з усього, розпорядника.

- Ге-гей, паничу, такий ц╕кавий, - продавав б╕л╕ витр╕щки той старшенький, приземистий ╕ тугий, мов боровик п╕д м╕сячну повню. - Наш╕ шкути, ком"яги ╕ дубси хоч п╕д веслом можуть йти, а хоч п╕д в╕трилом: тож не секрет, дорога ╖м сперш до В╕оли, тод╕ до Гданська, тод╕ дал╕ в св╕ти... Бо ж окр╕м зб╕жжя, веземо юхту, л╕й та сало, також вовну, прядиво, конопл╕ та поташ...

А вже наступного дня карета Немирича застрягла у табун╕ вол╕в, що, зн╕маючи величезн╕ хмари дорожньо╖ куряви, несп╕шно чалапали у зах╕дньому керунков╕.

- Куди ╖х женете? - висунув голову Юр╕й з в╕кна карети до запилюженого погонича верхи на кон╕.

- У Луков╕ зб╕р, а тод╕ на Крак╕в, Бжег у С╕лез╕╖, Лейпц╕г...

То вже пот╕м ки╖вський п╕дкомор╕й Немирич д╕зна╓ться, що до Центрально╖ ╕ Зах╕дно╖ ╢вропи з козацьких кра╖в надходило в р╕к отак тисяч дв╕ст╕ гол╕в худоби. Ще й на чуж╕й заробляли, купляючи в молдаван ╕ перепродуючи десь у Вроцлав╕.

Не м╕г в╕дати Немирич, що його думки чимось перегукуються з м╕зкуванням Виговського мало не десятил╕ття тому. Ще т╕льки викупив Богдан Хмельницький ╤вана Остаповича з полону, ще т╕льки став той писарем, то прилучився до вироблення угоди м╕ж Османською ╕мпер╕╓ю та Запор╕зькою С╕ччю. За тою угодою турецький султан купцям тогочасно╖ Укра╖ни дозв╕л давав "в╕льно Чорним морем ходити на власних судах", мати право спинятися в будь-яких турецьких портах ╕ торгувати будь-де на османських землях. На сто рок╕в зв╕льняла угода наших купц╕в в╕д будь-якого мита, а от англ╕йським купцям чи голландським належало платити три в╕дсотки завше - наб╕гало н╕вроку в╕д товару з кожного корабля.

- Нам сл╕д зр╕вняти в ус╕х правах наших купц╕в з кримсько-татарськими, - розвивав писане ним самим Юр╕й Немирич, перейшовши непом╕тно для себе на незвичний тон: наче в╕н наполягав, а гетьман все опирався. - Мати право будувати шпихл╕ри та ╕нш╕ комори для наших товар╕в в турецьких портах та м╕стах, повноважна наша людина збиратиме скарги купц╕в для сатисфакц╕╖, ще й торговий люд з ╕нших держав може перед Портою представляти ╕ захищати...

- Та не треба вельми мене переконувати, - знов спохмур╕в Виговський. - Нам╕ри ц╕ далекоглядн╕, т╕льки чи дадуть ╖х зд╕йснити? Ви ж сам╕ вчора говорили про донесення нашого л╕каря Литвина з московського уряду: там потихеньку м╕зкують, як в порушення переяславських угод зб╕р податей на себе перебрати, а пот╕м ще й мита.

- Московщина ниньки ╓ цив╕л╕зац╕йним хутором, - в запального Немирича, коли сердився, аж волосся на потилиц╕ дибилося; в╕н щиро поважав Виговського, от т╕льки злився нер╕дко на нього за оте в╕чне прагнення ╕ овець зберегти, ╕ вовк╕в не дражнити, ситими залишивши. - То св╕ту околиця, перифер╕я, а ми ж тепер як: будемо перифер╕╓ю перифер╕й?

- На рожен закорт╕ло? - не стримався тепер вже Виговський ╕ пов╕льно, але з тихою погрозою почав п╕дводитися з-за столу. - П╕д присягою слово у Переяслав╕ наше було, коли статт╕ складали та обм╕зковували...

- Ваша ясновельможносте, угоди з московитами того чорнила не варт╕, якими писан╕. Чого варту╓ посилання ╖х во╓вод сюди - всупереч ш╕стнадцят╕й статт╕...

- Ми лицарське слово давали, а не слово баз╕ки! - виструнчився на весь св╕й р╕ст Виговський - довга худа жердина, чи, швидше, отой стежур, навколо якого в понизз╕ с╕но в ст╕жок кладуть. - ╤ я вам не папуга, щоб те саме балакати вкотре!

Вперше бачив Немирич такого роздражненого гетьмана: як╕ б там не шугали бур╕ в д╕лах та тогочасних под╕ях, коли життя людське не вартувало н╕ц, ╕ самого ╤вана Остаповича при т╕м числ╕, йому завше вдавалося втримати спок╕й, ще й ╕нших охолодити; вельми те стосувалося пок╕йного гетьмана Богдана Хмельницького, бо коли б не крицева витримка писаря, то не одна голова винуватого ╕ безвинного покотилася б; зараз же Виговському вчувся док╕р у Немиричевих викладах, бо приписують хибу там, де не мав гр╕ха. В╕н раптово розчервон╕вся, мов буряковим соком писок натер, а тод╕ хряпнув за собою дверима так, що аж склянки на стол╕ на п╕днос╕ подивовано й жал╕бно дзенькнули.

"За Богдана непереливки тоб╕ б було", - майнуло мимовол╕ в думц╕ Немирича.


18


Три тижн╕ колодою незрушною, за сус╕дчиним щиросердним доглядом, в╕длежала Василина - до всього ще й простуда вчепилася, холодна дол╕вка далася взнаки: вона то в гарячц╕ марила, то знову верталась до тями. Але краще б вже не верталася... У маренн╕ вона б╕гла якимись чагарниками, обриваючи на соб╕ одежу ╕ боляче, до кров╕, дряпаючи та обдираючи т╕ло; гнався за нею диковинний рогатий зв╕р, вовчою шерстю вкритий, з копитами, мов волячими; кожного разу в╕н ось-ось мав наздогнати ╖╖, нав╕ть чувся вже в╕дразливий запах гнилих зуб╕в, - ╕ кожного разу вона прокидалася.

А як опам"ятовувалася, то напливав у згадку той веч╕р з двома прип╕зн╕лими гостями. ╤ ╖й зле незм╕нно ставало, знуджувало негайно, ╖╖ вивертало всю, ╕нколи видавалося Василин╕, що виблювала вже й позатор╕шн╓ та що шлунок ╖╖ можна, ц╕лковито випраний, в╕шати десь на паркан та сушити.

Ще тижн╕в зо два, як на ноги з╕п"ялася, примарою никала в цьому вицв╕лому св╕т╕, - голова лишень тихо видзвонювала, мов порожн╕й глечик, як по ньому злегка постукати. У порожн╕й т╕й голов╕ жодна думка не зароджувалася, не виникала, хоч один за одним нечутно зб╕гали дн╕, в як╕ себе почувала просто рослиною.

Одного вечора у в╕кно, заледве с╕р╕ти стало, знову постукали, т╕льки не так скрадливо та несм╕ливо, як попереднього разу, а р╕зко й настирно:

- В╕дчинити! - почула вимогливий голос, який н╕ з яким ╕ншим сплутати не могла, голос Тьомк╕на.

Василина не думала, чи прийде в╕н ще колись з╕ сво╖м дружком, в╕д само╖ гадки про це ╖╖ знову б знудило, але в╕н прийшов ╕ он вистуку╓ в шибку:

- Не в╕дчиниш - двер╕ вилетять до чорт╕в собачих!

Хтось вже навалився на двер╕, певне, вони подаються, бо легкий почувся тр╕ск.

╤ чом ╖й доля не дарувала тако╖ в╕дваги, як мала ╖╖ сестра, що пройшла не одне бойовище... ╥╖ теж вчила сестра стр╕ляти, але лише по опудалах, Бог милував дос╕ в душу ц╕литися живу... Василина в╕дчула, що в н╕й щось зламалося зараз, вона не боялась тепер гр╕ха руку п╕дняти на людину живу, бо не кожну ╕стоту назвати можна людиною, але в дом╕ не водилося збро╖, свого мушкета Матв╕й забрав у дорогу.

Нараз ╕скоркою жовтою засв╕тилася думка - у кутку он п╕д лавою сокира лежить. Не вагаючись б╕льше ╕ не роздумуючи, вона схопила сокиру, хоч долон╕ пекнуло таки топорище, ╕ вислизнула в с╕ни: перехрестившись, чатувати стала на дверях.

- В╕дчини, сучко, бо як не в╕дчиниш, то все чолов╕ков╕ про тебе розкажу... - знову налягли на двер╕, вони потр╕скували, та п╕ддаватися не посп╕шали.

Василина стояла, взявши сокиру незграбно якось, обома руками; ╖╖ трясло, мов пропасниця недавня вернулася знову. Думалося ╖й, що куди легше в людину стр╕ляти, бо неблизько здеб╕льшого ц╕ль, обриси видно лишень, г╕рше отак, з сокирою чатувати, щоб нараз голова людська, кров"ю бризнувши навс╕б╕ч, розчахнулася, мов гарбуз...

"Не убий" - сказано, - думала Василина, бо кожна душа ╓ т╕льки Божою власн╕стю, ╕ н╕хто на право те посягати не може; та в житт╕ не раз випада╓ трапунок, що в людських очах запов╕дь мов на одн╕й поличц╕, а вчинки людськ╕ - на ╕нш╕й, ╕ "не убий" важко переступити т╕льки раз, т╕льки вперше... Але ж тут дещо ╕нше, гадалося ╖й, не ма╓ вона вини за собою...

Знову затр╕щали двер╕, видавалося, зовс╕м зосталося небагато, аби з хряскотом впали вони:

- В╕дчини, - хрип╕ло засапано по той б╕к порога. - В╕дчиниш сама, то чолов╕ков╕ н╕ слова тод╕...

Василина стояла напоготов╕ у с╕нях, ╕ сокира в руках ╖╖ тепер вже пекла, мов не з дерева було топорище, а з розпеченого на багатт╕ зал╕за; та д╕ватися н╕куди, перша кров неминуче впаде тут на не╖. ╤ в╕д то╖ безвиход╕ чомусь на душ╕ нав╕ть стало легше, тепер не про гр╕х непростимий наб╕гала думка, а про те, що ╖й справд╕ краще сам╕й в╕дчинити: поц╕лить точн╕ше тод╕ нападнику в голову, бо ще нев╕домо, як двер╕ впадуть.

Рвучко вона потягнула на себе засувку ╕ смикнула двер╕, а тод╕ обома руками скинула вверх сокиру; вже на пороз╕ постав одн╕╓ю ногою Тьомк╕н, - та опустити сокиру ╖й не вдалося, ненароком зачепилася за в╕рьовку, на як╕й звично в с╕нях в╕шали од╕ж.

В одну мить, в долю якусь то╖ мит╕, забачивши над собою сокиру, Тьомк╕н вдарив носком чобота Василину в кол╕но - та зойкнула, нав╕ть швидше по-котячому пискнула з болю та неспод╕ванки, а в╕н вихопив з ╖╖ рук сокиру.

Взявши за петельки, штурхонули ╖╖ щосили в к╕мнату, аж сторчака полет╕ла та вдарилася до непритомност╕ головою, а тод╕, ганч╕ркою рота закляпивши, ╜валтували по черз╕ знов - та цього вона вже не чула...


19


"╤ чого в╕н на мене витр╕щився? - все м╕зкував по останн╕й розмов╕ з Виговським Юр╕й Немирич. - Х╕ба в╕н не бачить, що цар Олекс╕й дивиться на землю козацьку, як пес на в╕всян╕ вис╕вки... ╤ чого церемониться гетьман з царем, як наймит з поповою дочкою, тож зовс╕м не так мав би Чигирин поводитися з московитами: р╕зк╕ше сл╕д, ╕накше трапиться, як у т╕й приказц╕: варив чорт з москалем пиво, та й солоду зр╕кся..."

Немирич не мав потреби до гадалки ходити, щоб впевнитися в характер╕ п╕вн╕чного сус╕ди: заледве повернувшись з навчання в ╢вроп╕, в╕н власним коштом водив укра╖нську коругву п╕д Смоленськ на пом╕ч Владиславу IV. Тод╕ арм╕╖ Владислава не т╕льки вдалося зняти облогу Смоленська, а й оточити московитське в╕йсько та примусити здатися. П╕дписаний згодом Поляновський мир п╕дтвердив ╕снуюч╕ до в╕йни кордони, ще й двадцять тисяч рубл╕в цар мусив "в╕дступного" виплатити переможцю.

Попри р╕зницю у в╕ц╕, як-не-як, с╕мнадцять л╕т, Немирич напрочуд швидко з╕йшовся ╕з Владиславом. Хто зна, можливо, тут важила осв╕чен╕сть польського королевича, а з зими тридцять третього - короля: учень Гал╕лея, Владислав захоплювався живописом ╕ музикою, знався пристойно на полотнах П╕тера Рубенса ╕ П╕тера Брейгеля, неабияку пом╕ч в╕д нього мали Томазо Долабелла, В╕льгельм Гонд╕ус ╕ ще чималенько художник╕в - Юр╕й м╕г з Владиславом ╕нколи годинами сперечатися про брейгел╕вську "Вавилонську вежу". Портрети королевича малював не один знатний художник, проте найб╕льш до вподоби йому самому була робота з-п╕д пензля Рубенса. А ще цей художник був Владиславов╕ вельми ц╕кавий як сп╕врозмовник, який в р╕зних бував кра╖нах: писав портрети англ╕йського короля, герцога Бук╕нгемського, ╕спанського короля Ф╕л╕ппа IV, французьких корол╕в Генр╕ха IV ╕ Людов╕ка XIII, Мар╕╖ Мед╕ч╕ та ╕нших вельможних та знатних. Подейкували, що Рубенсу доручали також дипломатичн╕ справи, користаючись його доступом до найважлив╕ших корол╕вських двор╕в, але в╕д того сп╕лкування менш ц╕кавим н╕як не ставало.

То Владислав опов╕дав Немиричу, як присягав московитський люд йому, тод╕ королевичу, ╕ як московський цар ц╕лував руку польського короля.

Польний гетьман коронний, русин за походженням, во╓вода Ки╖вський Стан╕слав Жолкевський розбива╓ при Клушино царське в╕йсько разом з найманцями ╕ входить в Москву. Серпень якраз стояв, минало л╕то 1610 року, Смута у розпал╕, тож Народний собор прийма╓ р╕шення - прохати на московський престол польського королевича Владислава: "По благословению и по совету святейшего Гермогена, патриарха Московского и всея Руси, и митрополитов и прочего духовенства, и по приговору бояр и дворян и дьяков думных, и стольников, и торговых людей, и стрельцов, и казаков, и пушкарей, и всех чинов служилых людей великого Московского государства, мы бояре постановили послать бить челом к великому государю Сигизмунду - королю Польскому и великому князю Литовскому - и к его сыну королевичу Владиславу Сигизмундовичу и просить, чтобы великий государь Сигизмунд пожаловал на Московское и на все великие государства (княжества) Российского царства сына своего королевича Владислава.

Святейший Гермоген патриарх Московский и весь освященный Собор Бога молят и Владислава на Российское государство хотят с радостью".

27 серпня, просто в шатрах, присяга╓ Владиславу, як новому царю московському, перших десять тисяч тутешн╕х жител╕в. Наступного дня присяга звучить в столичному Успенському собор╕, у присутност╕ патр╕арха. Сл╕дом за Москвою присяга╓ Суздаль, Володимир, Юр"╓в, Галич, Ростов...

А вже 29 жовтня 1611 року велика кавалькада карет Жолкевського та супроводжуючих його посл╕в земських, служилого рицарства й ╕нших поважних персон з боку Крак╕вського передм╕стя наближалася до корол╕вського замку. Шест╕рка коней везла полоненого московського царя Васил╕я, сивого старого вже чолов╕ка, що час в╕д часу затравлено крутив головою в р╕зн╕ боки та блимав ╕з безпом╕чною злобою. Попереду царя сид╕ли два р╕дн╕ його брати, що ╖хали мовчки, втягнувши голови в плеч╕.

Коли в╕нценосного Васил╕я разом з братами п╕двели до короля, то вс╕ тро╓, цар московський з братами, низько вклонилися, тримаючи шапки в тремтячих руках. Тим часом Жолкевський, що був не т╕льки вправним воякою, а ще й неабияким оратором, взявся у довг╕й промов╕ вихваляти свого короля, ратн╕ подвиги його та звитяги, разом ╕з взяттям Смоленська й Москви. Цар Васил╕й, а також брати Дмитро та ╤ван, в той час мали бити чолом низенько, ╕ т╕льки як гетьман зак╕нчив промову, ╖х допустили до поц╕лунку руки корол╕всько╖. З пок╕рною приречен╕стю дол╕, що масть ╖м таку нещасливу поклала, з визнанням зверхност╕ дужчого ц╕лували руку; раз так судилося, то тепер вони холопи ╕ншого володаря, ╕ н╕чого тут комизитися. Видовище в багатьох викликало жал╕сть, та далеко не в ус╕х, бо чулися також голоси помсти за безневинно загиблих.

- Творець кожному народов╕ дав лише йому притаманне креслення душ╕, - згадував т╕ роки Владислав. - Московитам, напевне, даровано душу, що визна╓ лиш жорстке правл╕ння, ╕ншого просто не пошанують...

Зб╕гали роки, вже зо два десятки ╖х пропливло й промайнуло з часу то╖ розмови, та Владиславова думка, видавалось Немиричу, не спростована й дос╕.

╤ р╕ч не т╕льки в тому, що високопоставленого Зюз╕на можуть привселюдно батогами шмагати б╕ля столу, де вибране товариство п"╓ ╕ закусю╓, звичним може вважатись наруга нав╕ть над близькими людьми. Цар Олекс╕й, "Тишайшим" прозваний, якось вельми розсердився на свого тестя: мав необережн╕сть той на зас╕данн╕ Думи щось сказати про особисту в╕йськову вправн╕сть. Те вельми не сподобалося Олекс╕ю Михайловичу.

- З чого це ти, сину блудниц╕, припису╓ш соб╕ таку досв╕дчен╕сть у справ╕ в╕йськов╕й? - неспод╕вано скип╕в государ на тестя. - Коли це руку набити встиг у ратному д╕л╕? Питаю тебе: порахуй ╕ назви тво╖ славн╕ подвиги, тод╕ побалака╓мо... П╕шов у прах, старий, з╕ сво╖ми вс╕ма побрехеньками!

╤ цар Олекс╕й Михайлович з розмаху, аж виляск п╕шов, вл╕пив тестев╕ смачного ляпаса, а тод╕ схопив його за бороду та повол╕к, як м╕шка з картоплею, з палати, де зас╕дали бояри, хряснувши щомоц╕ за тестем дверима.

... ╤ нехай соб╕ сердиться ╤ван Остапович, хай невдоволено гетьман хмурить брови - Немирич стоятиме на сво╓му. Ликом пастернака не викопа╓ш, а батогом обуха не переб"╓ш; коли люд земл╕ сус╕дсько╖ визна╓ лише силу ╕ тиран╕ю, приниження не коробить душу, а почуття досто╖нства зовс╕м незнане, то треба це достеменно враховувати...


20


Джура Юр╕я Немирича, що зовс╕м недавно полишив лаву Ки╓во-Братського колег╕уму, щоранку приносив важлив╕ листи та дипломатичн╕ депеш╕ з лицем незрушним та нав╕ть поз╕рно байдужим; цього ж разу легка посм╕шка блукала обличчям джури, видавалося, в╕н хот╕в би з╕гнати ╖╖ та знову набрати поважного вигляду, одначе хот╕ння те марне ╕ слухатися посм╕шка н╕як не збиралася.

Немирич х╕ба з легким подивом глипнув було на джуру ╕ швидко поб╕г рядками листа - писаний в╕н був ╕з Запор╕зько╖ С╕ч╕, в╕д кошового Якова Барабаша:

"Милостивий пане, пане ╕ доброд╕ю наш, пане гетьмане й. ц. в. запор╕зький! Обм╕ркувавши негаячись прислане в╕д в. м., ╕ прочитавши листи при вс╕й рад╕, отаманн╕ ╕ черн╕, в╕дправля╓мо негайно п╕сланц╕в в. м., нашвидку посила╓мо з ними ╕ сво╖х до в. м., ╕ як писали в перш╕м лист╕, так ╕ тепер заявля╓мо в. м., що не в╕др╕ка╓мося христ╕анства ан╕ бунт╕в не вчина╓мо, а тих (сво╓в╕льник╕в) перебравши ув"язнили ми майже половину. Це найб╕льше з пов╕ту Миргородського - без рушниць, без борошна - одеж╕ ан╕ питай! Ми ж козаки служащ╕, зимчани, що ма╓мо ж╕нок, д╕тей ╕ ма╓тн╕сть в городах, ан╕ дума╓мо про якусь сво╓волю - аби мали свого народу христ╕анську кров проливати. А тих хто нас бунтував, а ми ╖х не послухали, ми ╖х на ре╓стр напишемо - вони тепер п╕шли в городи ╕ там с╕ють розбрат м╕ж вами ╕ нами"...

Ага, он чому джура веселими витр╕щками торгував: блокування каламутно╖ та бунт╕вно╖ Запор╕зько╖ С╕ч╕, як розпорядився про те Виговський, заборона купцям возити туди товар ╕ харч, зда╓ться, притишують тр╕шки свав╕лля козарлюг козацьких.

Чималенько-бо в останн╕ часи прибилося до С╕ч╕ люду випадкового, озлоблено╖ голоти, серед яко╖ бунт визр╕вав та сперш тихо лише шип╕в ╕ побулькував, як заквашена бродить бражка; та в будь-який момент та закваска здатна поб╕гти негадано через в╕нця. А ще якби в тамтешньо╖ старшини менше до булави гетьмансько╖ долон╕ чесалися...

"Ми злого замислу не ма╓мо, - б╕г прудко очима Немирич, - ╕ на розказ в. пансько╖ милост╕ чинимо - що нам звелиш ми то повинн╕ чинити: чи в╕д татар боронитись чи на лях╕в ╕ти. Бо милостивий пане гетьмане, як ми то╖ гадки не мали щоб на городи йти, так з охотою п╕шли б ми на неприятеля, а саме на лях╕в. Направду, велика б то була усобиця, ╕ х╕ба безрозсудн╕ могли б задумувати таке, щоб ╕ти на городи - грабувати, шарпати, кров проливати - так╕ як ми вище описали; але ми вол╕ ╕ наказов╕ в. м., нашого мил. пана. Дай наказ, ╕ будемо чинити! Посли наш╕ розпов╕дять в. м., як╕ тут у нас замисли. Ми ж то подавши до в╕дома в. м. сам╕ в╕дда╓мося ласц╕ в. пансько╖ милост╕.

Дано з Запор╕жжя, з Коша,

з Козулино╖ ноября в 14 день.

Вашо╖ пансько╖ милост╕ нижайш╕ п╕дн╕жки

Яков Барабаш отаман кошовий

з ус╕ма отаманами ╕ черню

яка знаходиться на Запор╕жж╕.

Пашко Савич ╕ Марко Корсунець

судд╕ в╕йськов╕".

Отож, блокування тикнулося, голод буком не виженеш, голодний горобець зал╕зе ╕ в гарнець...

- А наступний лист ще ц╕кав╕ший, - поклав густо списаний новий аркуш паперу джура, дозволивши соб╕ недозволене дос╕ - будь-що мовити про будь-яку прислану в Чигирин депешу.

Немирич знов б╕г мовчки рядками, писаними тою самою рукою ╕ тим самим почерком, який в╕н н╕коли не сплута╓ з ╕ншим: вже низку рок╕в писарем на С╕ч╕ був чолов╕к Виговського, ще в╕дтод╕, як Богдан Хмельницький розв╕дку переклав на ╤вана Остаповича, а вже йому в╕д Виговського д╕стався у спадок.

Лист був також в╕д Якова Барабаша. Т╕льки призначався в╕н царев╕ московському:

"Тепер же ма╓мо певн╕ докази, ╕ з них побачили ми безум╕╓ гетьмана городового в╕йська ╤в. Виговського ╕ Грицька Сахненка, полковника миргородського - що вони з ус╕ма полковниками ╕ старшиною нев╕рно служать богов╕ ╕ тоб╕, вел. государев╕, ╕ всьому в╕йську Зап., ламають присягу, без ради в╕йська Запор╕зького, та ╕нших цар╕в, корол╕в ╕ княз╕в нев╕рних беруть соб╕ за пан╕в, а тебе за государя ╕ царя щиро мати не хочуть ╕ без указу в. цар. вел. милост╕ з нев╕рними царями ╕ миряться.

Хочуть В. Цар. Милост╕ зрадити ╕ все в╕йсько Зап. православне, що В. Ц. М-ст╕ присягло, нам╕ряються в неволю в╕ддати. Щодо цього перейняли ми тепер листи, писан╕ польським письмом до кримського хана ╕ посила╓мо з нашими посланцями: Михайлом ╤вановичем, ╤ваном Степаненком. Якова Остапенка ╕ Семена Остапенка Галузовського - з тих лист╕в В. Ц. М. краще вирозум╕╓ш"...

Ти ба, як вишива╓ пан кошовий, - Немирич потер долонями скрон╕, мов в╕д того зголоситься швидше потр╕бна думка. - Перехопленими листами п╕ддобрю╓ться, тими листами, в яких крамоли марне шукати московським дякам. Ще й дарунки як╕ он приготував царев╕ Олекс╕ю Михайловичу, нав╕ть три верблюди в придачу...

"А ми Яков Федорович Барабаш, кошовий гетьман з в╕йськом В. Ц. М. Запор╕зьким, з усею черню вдруге сл╕зно просимо: як В. Ц. М. п╕д крила ╕ п╕д високу руку прийняв, так ╕ надал╕ тримай в кр╕пост╕ сво╖й, хоронячи в╕д неприятел╕в милостю сво╓ю. А ми з ус╕╓ю черню бога за тебе просити ╕ в╕рно служити т. Ц. М. хочемо, зг╕дно з прив╕ле╓м В. Ц. М-ва. А над тою старшиною, що стали злочинцями перед Богом ╕ В. Ц. М., - твоя воля царська: що хочеш то й твори з ними!

Писано з коша, з Запор╕жжя...

В. Ц. М. зичливий п╕дданий

Яков Федорович Барабаш

рукою сво╓ю".

З обома листами Немирич в╕дразу подався до гетьмана.

- Блудна в╕вця - вовча вечеря, - н╕трохи не здивувався ╤ван Остапович. - Ма╓мо негайно вирядити в Москву наше посольство. Цар правду почути повинен в╕д нас.

Не барилася депутац╕я з Чигирина, до Москви, до Приказу Посольського мусила шлях шпарко долати.

- Зл╕ роки в нас були, не один добрий господар голотою став та з безвиход╕ в С╕ч подався, - опов╕дали в Приказ╕ Посольському думному дяков╕ Алмазу ╤ванову. - Тож не все правда, що в скаргах государев╕ ╕з Запор╕жжя пишуть, ╕ не все правда, що посольство Барабаша тут балака╓.

- Та не бачив н╕яких я посольств запор╕зьких, - не кл╕пнувши, в╕дказував Алмаз ╤ванов.

- Зате ми п╕д вор╕тьми лоб у лоб тут зустр╕лися, - похитали журно головами чигиринц╕. - А на трьох дарованих царев╕ в╕д запор╕жц╕в верблюд╕в, певне, ви не звернули й уваги: т╕ верблюди, зв╕сно, у п╕дмосковних пущах ц╕л╕с╕нькими табунами водяться...


21


Березневе сонце з дитячою заповзят╕стю вправно карабкалося з кожним днем все вище, долаючи одну невидиму сходинку за ╕ншою, химерно з досв╕тка виткан╕ узори лас╕вц╕в на в╕кнах вже до об╕ду, розморен╕ ще недавно зовс╕м несм╕лими променями, на очах спливали, а на полях, вельми на пагорбках, чорн╕ли все б╕льш╕ проталини - земля прокидалася, земля нагадувала про споконв╕чний обов"язок людини почати клопотатися коло не╖...

Не пом╕чав якось того весняного засп╕ву гурт чолов╕к╕в, що посп╕шав на сх╕д - чергове посольство Пушкаря ╕ Довгаля везло в Москву чергову скаргу:

"Божою мил╕стю вел. государев╕ ╕ т. д. нижайший холоп ╕ п╕дданий заприсяжений М. Пушкар полковник з ус╕ма сотниками ╕ отаманами городовими ╕ з ус╕╓ю черню полку Полтавського б"╓ чолом ╕ т. д. П╕ддан╕ в╕йська Запор╕зького з кошу запор╕зького, вся чернь дн╕прова однодушно з нашою черню городовою скаржаться на зраду, кривди ╕ велик╕ прикрост╕ в╕д ╤в. Виговського ╕ Гр. Л╕сницького. А тепер полк Полтавський через виборних сво╖х з р╕зних город╕в: ╤в. ╤скру, Михайла Степаненка, Левка Гавриленка сотника з╕ньк╕вського, Савостьяна Подсиленка сотника раш╕вського, ╤в. Педяка сотника балакл╕йського, Мисана сотника санжар╕вського, Кондрата Кузьменка, Дороша ╤ваненка, ╤вана Гавриленка, Якова Хурсенка, Гната Давиденка з товаришами, б"ють чолом в тих статтях:

Дав Виговський городи на Ворскл╕, а саме Новий Санжар╕в, Б╕лик╕в Бр╕д, Кобеляки ╕ Кременчук лютров╕ Юр╕╓в╕ Немиричов╕ - чого н╕коли пок╕йний Б. Хм. славно╖ пам"ят╕ не робив без указу в. в-ва, що в╕н см╕╓ робити.

Також ╕ чужоземних людей - н╕ серб╕в н╕ н╕мц╕в н╕ лях╕в в╕н при соб╕ не держав - як цей дуже багато при соб╕ ма╓.

А коли мирився з сус╕дн╕ми державами, то т╕льки для спокою, до слушного часу, ╕ н╕коли в╕йсько Запорозьке при н╕м таких кривд не мало.

А як т╕льки наставили гетьманом ╤в. Виговського, без ради вс╕╓╖ черн╕, то цей уже н╕ одного козака при соб╕ не трима╓, т╕льки все чужоземних людей, а в╕д них по городах нам, в╕йську Зап. ╕ вс╕м посполитим людям у вс╕й Мал╕й Рос╕╖ почали чинитися кривди незносн╕, ╕ всяк╕ в╕льност╕ в╕д╕брано. Ц╕ чужоземц╕ як на╓мники мусять його волю творити, що в╕н ╖м накаже, а деяким чужоземцям, як от лютров╕ Немиричов╕, в╕ддав ╤в. Виговський городи козацьк╕ В. Ц. М-ва на в╕чн╕ часи. Посила╓ ╖х городи воювати, людей христ╕анських стинати; декого розстр╕ляно, а ╕нших козак╕в в╕йська Зап. в в"язницях великими карами томить; ма╓тност╕ грабують ╕ забирають усяку худобу.

Тому будь ласкав в╕д тих зрадник╕в, Виговського ╕ Л╕сницького, нас зв╕льни, ╕ з ними по вол╕ сво╖й вчини. Бо коли т╕ два будуть старшими в в╕йську Зап., то вони нас до решта знищать ╕ все майно пограбують, а помалу прикликаючи з чужих кра╖в людей, сам╕ ╖м п╕ддадуться ╕ в н╕вець Малу Рос╕ю обернуть..."

П╕д скаргою маяч╕в в╕д ╕мен╕ товариства одинокий п╕дпис писаря Дороша: "тому що ╕нш╕ не вм╕ють писати"...

Сперш не вельми вт╕шно московськ╕ дяки взялися за скаргу, набив ╖м оскому Пушкар з Барабашем, Довгалем та кумпан╕╓ю схожою, вже не вперше доводилося розбиратися, правильно чи н╕ вибирали Виговського, але що поробиш, ╕сну╓ неписане правило: н╕коли не знеохочувати донощика. Сперш св╕дчити кличуть протопопа Максима Филимоновича, дос╕ вельми приязного государев╕.

- Бунт Пушкаря фальшивий ╕ небезпечний, - неспод╕вано зовс╕м не п╕дсолодив посольсько╖ каш╕ протопоп. - Бо, чого доброго, п╕дштовхнуть ╕нш╕ полки у польський б╕к дивитися. Неправда й за вибори: котрий раз вже й так обирають. А щодо ма╓тностей Немирича, то ╖х надав ще Богдан Хмельницький. До того ж Немирич був на Переяславськ╕й рад╕, коли п╕дтверджували на гетьманств╕ ╤вана Виговського: цей шляхтич в присутност╕ Хитрово просив прийняти його до в╕йська за товариша. А за традиц╕╓ю козацькою предавньою не приймати в такому раз╕ н╕як не годиться...

На той час велике посольство в Москв╕ перебувало в╕д ╤вана Виговського, чолов╕к так за с╕мдесят, на чол╕ з полковником Л╕сницьким. Кличуть ╕ Л╕сницького св╕дчення серед ╕ншого про Немирича скласти: хто йому дав т╕ ма╓тност╕ ╕ коли?

- Ще за св╕тло╖ пам"ят╕ гетьмана Богдана прийшов Немирич, - те полковников╕ пам"яталося, мов учора. - Кременчука, Переволочни ╕ Котельн╕ Виговський йому не давав, а от Кобеляки, Б╕лики та Санжар╕в Немирич називав давн╕ми сво╖ми ма╓тностями, роду ╖хньому дарунками корол╕вськими...

Зовс╕м плутанина трапилася у св╕дченнях: був чи не був Юр╕й Немирич на Переяславськ╕й рад╕? Начебто, на початку, його бачили, але пот╕м Виговський вир╕шив, що правильн╕ше б йому не бути присутн╕м. А коли дяки показали Л╕сницькому ще листа, писаного рукою Немирича, то й зовс╕м не стримався полковник, реготав, не криючись.

"Ю. Немирич, п╕дкомор╕й Ки╖вський, Овруцький ╕ Кременчуцький староста, - отаманам, в╕йтам, сотникам ╕ вс╕м взагал╕ п╕дданим мо╖м м╕ст укра╖нних: Кобиляк, Кишеньки, Б╕лик╕в, Переволочно╖, Санжарова нового ласку мою! До в╕домост╕ вашо╖ доношу, що за волею ясновельможного й.м.п. гетьмана в╕йська зап. в╕д"╖жджаю до Чигрина. Та по правд╕ не маю ще з чим пробувати у вас! Тому об"являючи це вам, наказую, аби сьте старшим вашим: отаманам, в╕йтам, сотникам, од мене поставленим, були послушн╕, н╕яких бунт╕в не чинили, бунт╕вник╕в ловили ╕ до мене про таких знати давали, того неприятеля мого - Павла Шаповала в ма╓тност╕ мо╖й не держали, стац╕ю на мене по правд╕ в╕дбирали, - доки я або нам╕сника пришлю, або сам до вас вернуся. Тим часом в кожн╕м город╕ двори мен╕ поставте ╕ яка воля ваша буде - мене на нов╕м спомож╕ть. Хот╕в вам прислати добрий дарунок, але вже не одержите, аж повернусь, дасть бог незабаром, - старатимусь вам гармати прислати, коли буде добра дорога. А ви мене не забувайте: до Чигрина зв╕рини на свята прислати. По ц╕м вас Богов╕ поручаю.

В Кишеньц╕ 15 грудня 1657".

"Ю. Немирич, так само. Хоча я тепер до Чигрина в╕д"╖жджаю, але б╕г дасть - за короткий час вернутись до вас об╕цяю. Тим часом аби сьте без управи не були, ╕ щоб кожен уряд знав свою повинн╕сть, а в чужу справу не м╕шався, бо з того всякий непорядок виходить, - в кожн╕м город╕, де нам╕сника нема, першим урядником ╓сть отаман городовий, ╕ сотник ╕ вс╕ козаки мають його слухати. Другий уряд - в╕йт, над м╕щанами. Тобто мусите пильнувати, бо такий порядок по вс╕х городах наших ╕ в сам╕м Чигрин╕, столиц╕ в╕йська Запор╕зького. В ус╕м ╕ншим, б╕г дасть, - при╖хавши добрий порядок уставлю, а тепер вас богов╕ поручаю.

В Кременчуку 20 грудня."

Московськ╕ дяки б╕льше не ч╕плялися до полковника Л╕сницького, х╕ба посм╕ялися над кривдами великими Немиричем сво╖х п╕длеглих; то вельми ц╕кавий в грошах обм╕н дарунками: за зв╕рину до свята, що в степовому кра╖ н╕ц не варту╓, привезти гармати, що вартують н╕вроку... Але як люди достатньо обачн╕ ╕ навчен╕ життям не раз, московськ╕ урядовц╕ нав╕ть зв╕рилися з донесеннями Хитрово.

- Н╕якою крамолою тут не пахне, - балакали дяки м╕ж собою. - Та однаково цей лютер, хай ╕ вихрещений православним, не нашого поля яг╕дка. ╤ не нашим духом в╕н дише: геть його ма╓ гнати Виговський...


22


Вперше в житт╕ розгубився Немирич, не тямлячи, що д╕яти ╕ чинити: не зрушили справу примирення з м╕сця в козацькому кра╖ ан╕ тривал╕ перемовини з Пушкарем та ╕ншими сво╓в╕льниками, н╕ гарантування прощення та забуття ╖х провин попередн╕х.

Лишався х╕ба останн╕й шанс.

Ма╓ звернутися в╕н до митрополита Ки╖вського, Галицького ╕ вс╕╓╖ Рус╕ Д╕онис╕я Балабана, людини погляд╕в пом╕ркованих, з хребтом твердим, що не гнувся дос╕ в╕д завихрень, сирих протяг╕в та поворот╕в першого-л╕пшого в╕тру. Над╕ю теплило, що обирався в╕н без в╕дома й участ╕ московських церковних властей, тож в╕д них незалежний, а стверджував сво╖ повноваження в Константинопольського патр╕арха. Невже й до митрополичого слова от╕ душ╕ сво╓в╕льник╕в Пушкаря залишаться глухон╕мими?

Митрополит Д╕онис╕й, як ╕ попередник його митрополит Сильвестр, твердо стояв на незалежност╕ церкви в╕д московських владик, т╕╓╖ "першо╖ вольност╕, яка ╓ ус╕х вольностей ╕ прав коренем". ╤ обо╓ вони не раз нагадували, що в "березневих статтях" Богдана Хмельницького не знайти ан╕ рядочка про переп╕дпорядкування митропол╕╖, ╓диною лише згадкою про справи церковн╕ у тих статтях було гарантування на вс╕ часи майнових прав укра╖нського духовенства.

- Благослов╕ть, владико, - похилив голову перед сивим митрополитом Немирич. - Мало б╕ди чужинець приносить з р╕зних бок╕в, то ще братовбивства у власному дом╕ нам бракувало... А Пушкар - щиро в╕руюча людина, як ╕ кожен во╖н, що долею ризику╓ щоденно...

- Я напишу такого листа... Нав╕ть неблагослов╕нням застережу, - владику не довелося довго упрошувати, якийсь жаль, сп╕впереживання в голос╕ його чулося. - Аби московське духовенство супротиву не чинило - снить ╕ бачить воно, як би Ки╖вську митропол╕ю в╕д Константинополя соб╕ перебрати. Якби на кропиву не мороз, весь люд би пожалила...

- Начуваний, ваше високопреосвященство, начуваний, - т╕льки й похитав головою г╕сть.

В╕дколи поховали Богдана Хмельницького ╕ Немирич за дорученням Виговського п╕рнув з головою в каламутн╕ та неспок╕йн╕ дипломатичн╕ води, Юр╕ю чималенько в╕сток надходило про вм╕ння московських ╕╓рарх╕в впливати на дух╕вництво в неп╕длеглих землях, чужих державах, а насамперед на ╕╓рарх╕в константинопольських та ╓русалимських.

Тамтешньому дух╕вництву тихенько привозили ╕ хутра, ╕ дзв╕нку монету, чималенька частка того добра розкрадалася по дороз╕, але за те, що доходило, ╕╓ре╖ мали якось в╕ддячити. В╕ддячували здеб╕льшого в╕стками про нуртування пол╕тичне, про стан Османсько╖ ╕мпер╕╖. Сх╕дн╕ патр╕архи, подружившись з рос╕йською розв╕дкою, залюбки добували потр╕бне московському Посольському Приказу та во╓водам прикордонних м╕ст. Траплялося, ╓русалимським патр╕архам вдавалося розкинути величезну с╕тку сво╖х нишпорок ╕ поставляти в Москву прец╕нн╕ в╕стки про передислокац╕ю в╕йськових частин, т╕ чи ╕нш╕ нам╕ри Високо╖ Порти.

Довгенько османським зверхникам було ц╕лковито байдуже, чим живуть християнськ╕ общини та ╖х ╕╓рархи. Занепоко╖лися х╕ба, як Богдан Хмельницький козацькою шаблею почав творити державу, а потому на п╕вн╕чних рубежах Османсько╖ ╕мпер╕╖ вималювалася довол╕ потужна православна ╕мпер╕я, п╕дсилена згодом Гетьманщиною. Заворушилися вже турецьк╕ нишпорки того року, як в╕дсп╕вували Богдана Хмельницького у Суботов╕ в ╤лл╕нськ╕й церкв╕: османськ╕ власт╕ за звинуваченням у шпигунств╕ на користь Москви пов╕сили константинопольського патр╕арха Парфен╕я III - не зразу нав╕ть дозв╕л дали похоронити, ╕ ще довго в╕три з того боку, куди направляв добут╕ в╕стки патр╕арх, розгойдували мертве т╕ло гр╕шного душпастира.

Якось за об╕дом у гетьмана розчервон╕лий в╕д випитого ╕ рясно сп╕тн╕лий Васил╕й К╕к╕н став опов╕дати про добре серце государя Олекс╕я Михайловича, а ще про увагу його до першоджерел православних, про те, як посилав богослова, ╕╓ромонаха Арсен╕я Суханова в Константинополь ╕ ╢гипет, Палестину ╕ Сир╕ю та ще низку кра╖н. ╤╓ромонах зустр╕чався там з╕ сх╕дними патр╕архами, в╕дстоював рос╕йськ╕ вар╕анти обряд╕в. В донесеннях Суханова давався ретельний опис укр╕плень ╢русалима, опис ╕з дивовижно глибоким знанням фортиф╕кац╕╖ та бал╕стики, висловлювалися ц╕лком слушн╕ поради на випадок облоги ╕ штурму ╢русалима.

- Я н╕коли не забуду сл╕в государя, - почервон╕ння сходило поступово з обличчя московського посланника, х╕ба де╕нде плями лишалися. - "Мое серце сокрушается о порабощении этих бедных людей, которые находятся во власти врагов веры. Бог ...взыщет меня в день суда, ибо, имея возможность освободить их, я пренебрег этим ... и я принял на себя обязательство, что, если Богу будет угодно, я принесу в жертву свое войско, казну и даже кровь свою для их избавления..."

Як уявив Немирич соб╕ штурм московитами ╢русалима, як вони дряпатимуться на ст╕ни многостражденного м╕ста та що потому в╕д нього залишиться, - то аж холод на плеч╕ впав, наче зостався нараз на мороз╕ в одн╕й б╕лизн╕.

... Не забарилася в╕дпов╕дь в╕д Мартина Пушкаря, прискакав через день в╕д нього козак ╕ мовчки передав служкам митрополита пакета. Вт╕шного там не було н╕ владиц╕ Д╕онис╕ю, н╕ Юр╕ю Немиричу:

"Вся чернь В╕йська Запор╕зького не хоче мати ╤вана Виговського за гетьмана. Т╕льки коли в╕дбудеться сп╕льна рада ╕ вся чернь дн╕провська однодумною стане з черню городовою всього В╕йська Запор╕зького, тод╕, за царською жалувальною грамотою, в╕льно буде В╕йську Запор╕зькому, вс╕й черн╕ пошанувати того ж пана Виговського та прийняти на гетьманство, ╕ я готовий вчинити те ж саме з╕ вс╕╓ю черню та бути у послушанн╕... Що ми бунт╕вники, того н╕хто не доведе, ╕ ми готов╕ у всьому перед царською величн╕стю найти виправдання, т╕льки хай ╖де в Москву пан ╤ван Виговський та Григор╕й Л╕сницький. А що ваша пастирська мил╕сть погрожу╓ неблагослов╕нням, то накладайте ╖╖ на когось ╕ншого, хто нев╕рних цар╕в прийма╓..."

В Немирича потому к╕лька дн╕в голова аж тр╕щала, мов затугими обручами перетягнута: чому нав╕ть до слова його високопреосвященства не прислухався Мартин Пушкар, що може тримати так кр╕пко його в московських об╕ймах? Де ж та загадка?

Марно сов╕стили й ╕нших старшин, яким московитськ╕ посланц╕ п╕дмастити встигли... До ╤вана Безпалого над╕слали листа в╕д ╕мен╕ Григор╕я Гуляницького, наказного гетьмана С╕верського, Тимоф╕я Носача, генерального обозного, Германа Гапоновича ╕ Федора Лободи, генеральних судд╕в, Он╕к╕я Силича, полковника Черн╕г╕вського, ╤вана Лизогуба, полковника Кан╕вського, Михайла Ханенка, полковника Уманського, Ф╕лона Джеджел╕я, полковника Черкаського, ╤вана Вертелицького, полковника Кальницького, ╤вана Богуна, полковника Паволоцького та ще низки знаних старшин:

"...Диву╓мся тому не по малу, что ваша милость, уродився съ нами вмѣстѣ волнымъ народомъ и скормився заодно въ Малой Рос╕и, отчинѣ нашей, а проливаючи черезъ немалой часъ кровь свою за вольность всего войска запорожского, теперь сами добровольне въ неволю поддаетесь и съ нами, братьею своею, съ которыми вмѣстѣ хлѣбъ ѣли есте и противъ всякого непр╕ятеля стояли, войну ведете и на своихъ же кровныхъ ближнихъ наступаете. Разсудите, есть ли то добре чините? А на милость Бож╕ю просимъ и напоминаемъ, чтобъ есте опамятовались и до насъ, всего войска запорожского, приступили, чтобъ душевной и тѣлесной непр╕ятель не тѣшился, а мы сумнѣн╕емъ нашимъ обвязуемся и на душу беремъ, обѣщаемся, что волосъ зъ головы жадному не спадетъ, и вѣчно то все, что вы учинили, будетъ забытно, и по панѣ гетману нашемъ тожъ обѣщаемъ, что не толко мститца не будетъ, но и... ласку особливую покажетъ. Да и то вѣдайте, что самъ Богъ вамъ не поможетъ, коли на свою власную кровь наступать захочете..."

Та хоч разом хл╕б вони ╖ли ╕ проти неприятеля р╕зного стояли, не почув цього разу Безпалий побратим╕в недавн╕х...


23


"Отче наш, що ╓ на небесах!

Нехай святиться ╤м"я Тво╓.

Хай прийде Царство Тво╓,

нехай буде воля Твоя

як на неб╕, так ╕ на земл╕..."

А вельми на земл╕, ц╕й гр╕шн╕й, змучен╕й та скривавлен╕й, - Немирич читав вран╕шню молитву ╕ збивався раз по разу, починав спочатку, та бракувало в╕д щойно пережитого сил ╕ пам"ят╕ д╕йти завершальних сл╕в...

В пох╕дному житлов╕ тво╓му, Юр╕ю, нав╕ть ╕конку не встигли пов╕сити, тож молишся просто досв╕тнього неба, криваво-червоного, немов справд╕ вже не здужа╓ б╕льше приймати земля пролиту в тутешньому кра╖ кров, ╕ в╕д того через в╕нця вона вихлюпу╓ться та фарбу╓ небосхил досв╕тн╕й...

Великий нелад впл╕вся негадано, немов сухоти у груди, пом╕ж нашого люду, з кожним днем т╕ сухоти скулк╕ше ятряться. За що нам кара така, Всесв╕тн╕й Отче?

╤ коли полуда спаде з очей гетьмана Виговського, який все ще випрошу╓ щось у царя та марне помоч╕ супроти бунт╕вник╕в вигляда╓? От ╕ недавно у Москву повезли оберемок гетьманського болю:

"Наказ, що ма╓ бути поданий через Прокопа Бережецького й ╤вана Богуна, мо╖х посланц╕в до пресв╕тлого царського лиця:

1. Пок╕рно просимо твого цар. в-ва, аби неправдивим байкам Пушкаревих посланц╕в не в╕рив, бо ╖х бунт╕в не ╕нша мета, як т╕льки щоб п╕д час зам╕шання людей убогих з ус╕х достатк╕в пограбувати, якнайб╕льше христ╕ансько╖ крови пролляти та неприятелям дорогу в землю твого цар. в-ва показати.

2. А на доказ того, що не для ╕ншо╖ причини п╕днесли вони бунти, як т╕льки вищезгадано╖, то да╓мо знати тво╓му пресв╕тлому лицю про замучення пок╕йного ╤вана Боклевського з ж╕нкою в Жабках, з котрими так нехрист╕ансько об╕йшлися, що т╕ла здорового, рогатинами не пробитого н╕ на палець! Ще й до найглибшого рову сам-десятого вкинуто ╕ на похорон христ╕анський труп╕в не видано. Все те з науки Довгалево╖ - що тепер ╕ще й Солонинку, сотника лукомського, утопив з багатьма козаками - за те що не був в його вол╕..."

А ╤ван Боклевський - то швагерко гетьманський...

Та мала вт╕ха в╕д балачок з посольствами московит╕в.

"Серед черн╕ велика незгода: одн╕ хвалять Виговського, ╕нш╕ Пушкаря, ╕ не хочуть битися з пушкар╕вцями. Гетьман сказав мен╕: "Багато пристають до пушкаревих замисл╕в, ╕ котр╕ полковники п╕шли зо мною, з тими мало людей - ╕нш╕ не хочуть ╕ти, ╕ коли б я не п╕шов походом - вс╕ б пристали до пушкаревого замислу", - переказував у Москву ╖╖ посланник Скуратов.

Чого ж воно так, не вперше пита╓ш ти, Юр╕ю, закривавленого неба, з якого дива черкаськ╕ городи л╕вого боку Дн╕пра забажали раптом, аби в них були государев╕ во╓води, а задн╕прянськ╕ ж козаки головою лиш крутять, дивуються тому хот╕нню чужих во╓вод: в нас того, мовляв, не буде н╕коли...

Тому ж Скуратову гетьман з г╕ркотою в╕дказу╓:

"А що ти пишеш, мовляв, хот╕в би знати, чи вс╕ полковники в любов╕ ╕ згод╕ зо мною, то я сам тоб╕ даю знати, що вони не мають чого на мене жалувати: я н╕кому не зробив н╕ мало╖ кривди, не вбив н╕кому н╕ брата, н╕ родича - як Пушкар, ан╕ не сварив - х╕ба за проступок в╕йськовий - чого н╕ перед ким стидатися не буду. Можеш, приятелю наш, з того зм╕ркувати ╖х любов до мене ╕ згоду, що й тепер вони вс╕ однодушно згодилися йти на того сво╓в╕льника Пушкаря - т╕льки я ще чекаю його спам"ятання ╕ стримую чернь ╕ ╖х самих полковник╕в, пославши листа з намовою. Не знаю, чи схоче послухати: коли покориться - все йому вибачу - бо я не такий скорий на пролиття кров╕ христ╕ансько╖, як в╕н".

Ти тепер зна╓ш, Немириче, чого воно так складалося, чого, як прив╕з Л╕сницький царську грамоту для Пушкаря, аби в╕н слухався гетьмана ╕ корився йому, чом тод╕ Мартин Пушкар не зважив на царське слово? Бо ще перед тим, як опов╕в служебник волинського каштеляна Беньовського, полковник Пушкар та╓мно д╕став в╕д царя жалувальну грамоту на гетьманство - хоч ╕ довелося йому заставити за те московитам власного сина.

Ось де розгадка химерно╖ загадки, в╕д яко╖ к╕лька дн╕в тр╕щала твоя голова, Немириче, чому Пушкар з╕ сво╓в╕льниками сво╖ми нав╕ть до слова високопреосвященного владики тод╕ не прислухався...

Тож перед Тр╕йцею мусив Виговський з в╕йськом ╕ти на Полтаву, де ос╕ли Пушкар з самов╕льцями та Барабаш з запор╕зьцями. Силу гетьман з╕брав поважну, те оц╕нити бунт╕вному полковнику труда зовс╕м не стачило: аби не пролити кров╕ християнсько╖, попросив Пушкар з самов╕льцями у Виговського прощення. ╤ вкотре проща╓ гетьман, хоч щойно в╕д п╕дступност╕ пушкар╕вц╕в мало не наклав головою...

Темно╖ ноч╕, як сторожу дов╕рили полков╕ Джеджал╕я, раптово напали на таб╕р бунт╕вники, лукавий Джеджал╕й дав нападникам змогу прорватися, аби заарештувати гетьмана - т╕льки чудом вирятувався Виговський, що якимось шостим чуттям зрозум╕в небезпеку, бо нав╕ть придр╕мнути прил╕г нероздягнутим...

Але в голоти, яку нещастя з╕гнало з р╕зних к╕нц╕в, пекло ╕ смоложило в╕д одн╕╓╖ гадки про обози гетьманськ╕, де пити ╕ ╖сти до "не хочу"; взяли т╕ дейнеки у добр╕ шори полковника - ╕ не витримав врешт╕ Пушкар. На рад╕сть нечувану ╕ крики поб╕дн╕ пушкар╕вцям вда╓ться вибити в╕йсько Виговського ╕з обоз╕в; однак сповна пот╕хи сп╕знати не пощастило.

Швидким маневром досв╕дчений гетьман наводить лад ╕ т╕снить дейнек╕в назад у Полтаву. Але тут запекло ╕ смоложити стало у грудях запор╕зц╕в Якова Барабаша: сп╕льно, т╕шачи себе блаженством в обозах, т╕снять вони виговц╕в, таб╕р разом опановують. Дал╕ вже воювати ╖м нец╕каво: коло куф гор╕лчаних взялися поб╕ду в╕дсвяткувати.

Тим часом полки, що в близькому були Полуозер╕, та татарська к╕ннота п╕д╕йшли на п╕дмогу гетьманов╕. С╕ча дика, немилосердна та безпросв╕тньо жорстока, - ╕ ось окривавлену голову полковника Пушкаря несуть на к╕нчику списа...

Небесний Отче, Отче Всевишн╕й, чого ж воно так: близько двох десятил╕ть не шкодував Пушкар себе у герц╕ за Укра╖ну, ╕ зараз, гадав пок╕йний, за не╖ стояв; ╕ ти, Немириче, кажеш, що борониш той самий край, де мати родила; то де ж правда, Високий Отче, напоум, Пресвятая Тр╕йця...

Але чи ма╓ш ти право, Немириче, бодай звертатися до Тр╕йц╕? Чи не ти, як належав до ар╕ан, разом з ними не визнавав догмату Божого три╓динства? Чи не ти це, часом, як домагався посади ки╖вського п╕дкомор╕я в такому далекому вже 1640 роц╕, дозволяв соб╕ з╕ святого тод╕ глузувати? Чи не забув, як в╕дпов╕в на закид: х╕ба можеш ти, антитрин╕тар╕й, не розум╕ючи Тр╕йц╕, х╕ба можеш клястися нею, складаючи п╕дкоморську присягу? Чи не ма╓ брати тебе сором та каяття зап╕зн╕ле за тод╕шню прилюдну в╕дпов╕дь:

- Не тылько в трыйку, але бы и в чвурку, былем свого допял, присегл был...

То, може, як чесним бути, ти й свою вину за кару небесну ц╕й земл╕ пошука╓ш? ╤ за Тр╕йцю Святу вину, ╕ за голоту козацьку, що не повинна була б так рясно с╕ятися на цих плодючих полях, ╕ за виправдан╕ чи не виправдан╕ власн╕ ма╓тност╕, ╕ за правоб╕чну чи л╕воб╕чну, под╕лену та подерту душу люду цього...


24


Немирич стомився. Пожбурити б ус╕ клопоти, майнути бодай на тиждень у Чернях╕в, побродити стежками дитинства, тамтешн╕ми перел╕сками... ╤ н╕яких лов╕в, н╕яких полювань, досить, що полювання безк╕нечн╕ з хижою вт╕хою людина на ближнього свого щоднини лашту╓; просто, наче колись, брести багряними кучугурами ╕ переметами, з шурхотом розсуваючи неймов╕рно барвисте листя...

Але то незд╕йсненн╕ мр╕╖, надвор╕ тисяча ш╕стсот п"ятдесят восьмий р╕к, саме цього року, а таки заходить на те, може вир╕шитися його особиста доля ╕ доля краю всього.

Чотирнадцятого вересня Немирич запросив московського посланника К╕к╕на на розмову. Збиралися в шатр╕ Юр╕я: п╕д╕йшов переяславський полковник Чучар ╕ колишн╕й наказний полковник Сомченко, суддя Герман ╕ черкаський полковник Джулай, ╕нш╕ старшини. Гетьмана не було при розмов╕, в╕н хоч н╕куди не ви╖жджав, але наб╕гли ╕нш╕ якраз тод╕ справи, тож доручив Немиричу перемовини.

- Говорив ти нам гарно про ласку государеву та в╕рити йому раяв, - без викрутас╕в дипломатичних звернувся до посланника Юр╕й. - Та правди й на макове зерня нема в тих словах. Як назвав Барабаш себе гетьманом ╕ став ун╕версали по городах розсилати, бунт учинив ╕ кровопролиття, то не взявся цар його стримувати. Ще й до хитрост╕ вдався: в╕д╕слав бунт╕вника в Ки╖в, мовляв, передати сво╓в╕льника хоче в╕йськов╕ нашому, насправд╕ ж нам╕рився гетьмана в капкан заманити. А як в╕дбили ми Барабаша, то сам в╕н з╕знався на допит╕, що везуть його в Ки╖в, аби хитр╕стю там Виговського ухопити...

К╕к╕н мимовол╕ якось крутнув головою то в один б╕к, то в ╕нший, ╕ оч╕ його заб╕гали насторожено: посланника таки заскочила зв╕стка, що Барабаш вже в руках укра╖нсько╖ влади. Не м╕г дос╕ знати К╕к╕н, що гетьманська розв╕дка на випередження спрацювала, Барабаша в╕дбила на дороз╕ до Ки╓ва, ╕ тепер в╕н не скупиться на св╕дчення.

Але та посланникова розгублен╕сть в╕дчувалася т╕льки на мить, крутнувши головою, в╕н, видавалося, струснув ╖╖, наче воду струшував, ╕ тепер взявся переконувати старшин:

- Х╕ба можна брати на в╕ру воровськ╕ слова, слухати отаких засудженц╕в? Х╕ба забули вже, як обмовляли суддю Германа, що в╕н з бунт╕вниками у змов╕, що готовий схопити та видати гетьмана - ╕ государ тод╕ не пов╕рив?

К╕к╕н говорив довго, балакав запально, чесно дивлячись в в╕ч╕, в╕н таки був вправним промовцем. Немирич н╕ разу не перебив посланника, терпляче вислухав ╕ вичекав весь ораторський водопад, т╕льки як вичах нарешт╕ К╕к╕н, то ще додав:

- П╕д вами л╕д розта╓, а п╕д нами мерзне... Лукавите, пане посол, переб╕жчики з царських полк╕в доносять, що цар грамоту дав Ромодановському ╕ти воювати гетьмана...

╤ знов водопад полився, щоправда без гуркоту й грому, зате пот╕к був безконечним - Немирич нам╕рився було перебити, та чомусь передумав. Юр╕й хот╕в нагадати, що як розбили Пушкаря з Барабашем, то в ╖хн╕х рядах виявили царськ╕ частини; попри те, що хрестилися ╕ божилися, мовляв, не було там вояк государевих, насправд╕ в полон втрапили вони разом з в╕йськовими московськими барабанами...

Натом╕сть Немирич завершив розмову в╕д ╕мен╕ гетьмана запросинами до Виговського на об╕д.

Той об╕д вр╕жеться багатьом надовго у пам"ять: при шатрових полах гетьманського намету стояв прикований до гармати недавн╕й кошовий Як╕в Барабаш...

Сперш ╖ли й пили, розмова не зразу ладилася, випили також за здоров"я царя ╕ царевича, а тод╕ гетьман спитав в Барабаша, ск╕льки ратник╕в московських ╓ в недалекому Б╕лгород╕.

- З╕бралося йти на вкра╖нськ╕ городи велике в╕йсько, - в╕дказав Барабаш голосом байдужим, без страху, як ╕ без п╕ддобрювання, голосом без смаку й в╕дт╕нку, як вода переварена. - А з ними ще сто тридцять во╓вод, що мають пос╕сти на городи по вс╕й Гетьманщин╕...

К╕к╕н, що дос╕ хоч був велеречивим, та стримувався в тонах, тут же, зачувши св╕дчення недавнього кошового, що став мимовол╕ московською нишпоркою, врешт╕ з╕рвався:

- На ссору балака╓! Нема╓ там ст╕льки во╓вод, що посилаються на городи малорос╕йськ╕, в Б╕лгород╕ ╖х т╕льки десять!

"Ага, - мугикнув про себе Немирич. - Т╕льки десяток... А в березневих статтях Богдана Хмельницького погоджувався лише один, у Ки╓в╕".

Побрязкували ланцюги, якими прикували Барабаша до гармати, повз недавнього кошового, що другу добу й рисочки в рот╕ не мав, проносили питво та на╖дки, що парували й запаморочливо пахли, звучали велеречив╕ тости, церемонн╕ ╕ здеб╕льшого ц╕лковито нещир╕. "Боже, - думав з г╕ркотою Юр╕й, дивлячись на прикованого кошового, - як╕ житт╓в╕ шляхи неспов╕дим╕, як╕ т╕льки негадан╕ повороти лукаво╖ дол╕..."

Через день в гетьмана зустр╕лися знов за об╕дом, Виговський, отримавши нов╕ донесення, тепер зовс╕м по-╕ншому вже з посланником розмовляв:

- Мен╕ ╕ вс╕й старшин╕ говорив ╓си, аби ми розпустили в╕йсько ╕ татар додому в╕дправили. Не можу я цього зробити... Ромодановський вже ловить "язик╕в" наших, ось-ось нападе на в╕йсько козацьке, а Шереметь╓в не припиня╓ воювати городи козацьк╕. Навпаки, чекаю калгу татарського, вони вже по сей б╕к Дн╕пра, ╕ хан з Угорщини ма╓ прибути. В╕йсько наше також з╕йшлося: в цих м╕сцях припас╕в нема, тож затримувати його не випада╓. Буду воювати неприятел╕в сво╖х, що наробили в╕йську нашому ╕ люду нашому ст╕льки кривд ╕ убийств...

"Довго я дивувався, яке зал╕зне чи крем╕нне терп╕ння в тебе, пане гетьмане, - подумав Немирич, - та й те тр╕снуло. Хоч як за всю розмову хитрий К╕к╕н хот╕в заволокти ╕ в╕дтягнути справу: намовляв наново листи у Москву писати. Та заробив врешт╕ перед прощанням..."

- Як мен╕ стали в╕дом╕ вс╕ кривди й насильства, грабеж╕, нищення ╕ убийства, я порадився з╕ старшиною, з╕брав в╕йсько ╕ татар покликав. ╤ п╕ду мстити за сво╖ кривди: буду битися, доки нас ус╕х стане!


25


Два листи поклав Немирич на ст╕л гетьманов╕. Перший був в╕д московського государя, в якому Олекс╕й Михайлович писав, що в╕н ц╕лковито переконався врешт╕ у зрадництв╕ Пушкаря та нелукавств╕ Виговського, тож посила╓ для замирення сво╓в╕льник╕в князя Ромодановського з в╕йськом.

Другий лист був з╕жмаканий ╕ потертий: озвався з Москов╕╖ знову л╕кар Лук"ян Литвин, його закарлючки та╓мн╕, насп╕х виписан╕, то п╕дстрибували у рядку, мов пританцьовували в╕д оковито╖, то знову шикувалися чемно рядочком. Писав ╖хн╕й нишпорка, що цар вел╕в князев╕ Ромодановському чим швидше схопити Виговського ╕ нев╕дкладно в Москву доставити.

- Сього князя кр╕пко в нас полюбили... Мав Бог йому дати душу, та дав грушу, - п╕дняв погляд на Немирича гетьман. - Закарбу╓ться на стол╕ття в пам"ят╕... Хоч п╕зно старого кота вчити гопки, та доведеться.

Немирич розум╕в, що мав на уваз╕ гетьман. Як вступав Ромодановський разом з╕ сво╓в╕льниками у Конотоп, то вийшла назустр╕ч ╖м з ╕конами та корогвами процес╕я. Перехрестившись та помолившись по-християнськи, князь потому пограбував м╕сто ц╕лком по-татарськи. А як дор╕кнув було хтось ╕з його оточення за кривду людську, то присоромив його Ромодановський:

- Винуватого Бог сам знайде, а в╕йсько пот╕шити сл╕д, нагороди за труди удосто╖ти.

В полум"╖ потому Лубни опинилися, запалахкот╕ли Пирятин, Чорнухи, Горошин, на шматки рвало душу ж╕ноче голос╕ння...

- Отже? - не в╕дривав погляду гетьман в╕д обличчя Немирича, мов прикле╖вся погляд той.

- В╕йна, - т╕льки й спром╕гся Юр╕й на куце слово, але якесь таке колюче, жостке й кострубате, що ледве з рота протислося.

- Без союзник╕в тяжкувато буде, - незмигним лишався гетьмана погляд, т╕льки тепер, видавалося, в╕н дивився кр╕зь Немирича вдалеч╕нь. - Можуть з"╖сти, не посоливши.

- А ще ма╓мо пояснити ╓вропейським монаршим дворам, чому так склалося, чия тут вина.

- Готуйте.

- Наступного ранку буде.

На ранок у гетьмана було довол╕ зав╕зно, прибула вся старшина, кр╕м то╖, що у неблизьк╕й дороз╕.

Немирич читав ман╕фестац╕ю несп╕шно, час в╕д часу зиркаючи на товариство, чи не стане хто ворохобитися:

"В╤Д ╤МЕН╤ В╤ЙСЬКА ЗАПОРОЗЬКОГО ДО ╤НОЗЕМНИХ ВОЛОДАР╤В, ЩО ПОЯСНЮ╢ ПРИЧИНИ РОЗРИВУ З МОСКВОЮ

в╕д жовтня 1658 року

До в╕дома ясновельможних, найшляхетн╕ших, найсв╕тл╕ших, найповажн╕ших, найславетн╕ших, знаменитих, високородних, достойних володар╕в, цар╕в, електор╕в, княз╕в, марк╕з╕в, республ╕к, граф╕в, барон╕в, знат╕, громадян ╕ т. п., ╕ т. п.

Ми, все в╕йсько Запорозьке, заявля╓мо ╕ св╕дчимо перед Богом ╕ вс╕м св╕том ц╕╓ю нашою правдивою ╕ щиросердою ман╕фестац╕╓ю, що приводом для ведення наших в╕йн з Польщею не була жодна ╕нша причина, не ╕нша мета й нам╕р, як захист свято╖ сх╕дно╖ церкви, р╕вно як ╕ наших прад╕дних вольностей, любов до яких ми зберегли разом з нашим гетьманом, в╕чно╖ пам"ят╕ Богданом Хмельницьким, ╕ нашим писарем ╤ваном Виговським..."

- А до чого тут Польща? - перебив Юр╕я нетерплячий ╕ спантеличений голос.

- Потерп╕ть, - заспоко╖в гетьман. - Ма╓мо без лукавства сказати усе, перед╕стор╕ю всю, як на спов╕д╕.

"╤ не з ╕ншо╖ яко╖ причини ми прийняли протекторат великого князя московського, а лише для того, щоб за угодою, укладеною за допомогою збро╖ ╕ з Божою пом╕ччю в╕дновленою, не раз пролитою кров"ю, ми могли зберегти ╕ примножити наш╕ вольност╕ для нас ╕ наших нащадк╕в..."

Диво дивне╓: Немирич служив то в польськ╕й арм╕╖, то в шведськ╕й, воював то супроти Бранденбурга, то супроти польського короля, але завше наозирц╕ тримав, бодай одним оком, под╕╖ у кра╖, "де мати родила". Не до шмиги були Юр╕ю вс╕ перипет╕╖ з Переяславською радою, з московським протекторатом; цар неминуче, гадав в╕н, пнутиметься загнуздати край, що на халяву д╕стався: д╕д за дугу, а баба вже й на воз╕. Зрештою, погляди його не зм╕нилися н╕ на йоту в╕дтод╕, коли ще в Сорбонн╕ писав свою працю про в╕йну з московитами. Тож аби не винуватили його в упередженн╕, викладав п╕дозри ╕ кривди в тонах стриманих, обачних, хоч на душ╕ аж шкварчало не раз.

"В тому, що наш╕ п╕дозри небезп╕дставн╕, перекону╓ укр╕плення, недавно споруджене в нашому столичному м╕ст╕ Ки╓в╕, з розм╕щеною в ньому залогою з к╕лькох тисяч московит╕в, щоб нас тримати в невол╕, яко╖ колись було задосить ╕ в Польщ╕. Так заповзято турбуються московити тим, щоб, при╓днавши нас до себе, зробити союзниками по рабству".

Немирич не м╕г т╕льки вписати в ман╕фестац╕ю справжн╕ нам╕ри ╕ висловлювання в оточенн╕ Олекс╕я Михайловича, одержан╕ в╕д сво╖х нишпорок, аби найменша т╕нь п╕дозри не впала на них.

"П╕сля смерт╕ в╕чно╖ пам"ят╕ Богдана Хмельницького, гетьмана в╕йськ Запорозьких, вони думали, що наша Мала ╕ Б╕ла Русь разом ╕з в╕йськом Запорозьким швидко загинуть. Тому й посл╕в наших в Москв╕ затримували довго ╕ з ними поводилися гордовито, ╕ на наш╕ прохання ми отримували холодн╕ в╕дпов╕д╕. Незабаром ╕ московське в╕йсько на чол╕ з князем Григор╕╓м Ромодановським, послане на виручку п╕д виглядом допомоги, просунулось аж до Переяслава ╕ не побажало п╕дкоритись гетьману. Коли п╕зн╕ше був обраний гетьманом ╤ван Виговський, який прийняв пров╕д, перебуваючи на посад╕ головного писаря в╕йська Запорозького, то Ромодановський першим не визнав цей оф╕ц╕йний титул, а за ним те ж саме зробив ╕ великий князь. Пот╕м с╕м"я розбрату пос╕ялось ще дал╕, гетьманов╕ закидалось, що в╕н ╓ польським шляхтичем ╕ тому б╕льше в╕дданий полякам, н╕ж в╕йську Запорозькому..."

А ще Немирич довгенько м╕зкував, як викласти те, що його не раз то дратувало, то см╕шило до кольки у боц╕: козача зрада, зрада присяги царев╕ ╕ тому под╕бн╕ словесн╕ витребеньки. Тако╖ вдатност╕ до брехн╕, ск╕льки св╕т╕в околесив, ще не доводилося Юр╕ю зустр╕чати... Заледве чорнило висохло на березневих статтях Хмельницького, як зрадили московити в час В╕льненського перемир"я, днини прожити згодом були не здатн╕, щоб не збрехати й не зрадити. ╤стинно кажуть, подумалось мимох╕ть: московському круков╕ не поможе ╕ мило... Тож хай довшим стане цей текст, але ма╓ в╕н бодай на останн╕х под╕ях показати ту справжню зраду, спок╕йно викласти достов╕рне.

"Тим часом Пушкар, не пов╕домляючи гетьмана, майже щоденно потай приймав московських посл╕в ╕ в╕дсилав назад. На с╕м лист╕в, посланих йому з вимогою з"явитися до гетьмана, над╕йшла в╕дмова. Нарешт╕, коли до нього наблизилися послан╕ гетьманом в╕йськов╕ загони, що не мали жодних ворожих нам╕р╕в, в╕н неспод╕вано напав, одних убив, ╕нших роз╕гнав.

Майже в той самий час прибув надзвичайний посол великого князя - Богдан Матв╕йович Хитрово, генерал артилер╕╖ ╕ московський сенатор. Без погодження з гетьманом в╕н надсила╓ письмов╕ ун╕версали до вс╕х полковник╕в, щоб вони прибули в Переяслав на генеральну в╕йськову Раду. Переговоривши з╕ старшиною, в╕н в╕дсила╓ Григор╕я Ромодановського до Москви ╕ спов╕ща╓, що за вел╕нням великого князя предстане перед в╕йськовою Радою зам╕сть гетьмана.

Гетьман розц╕нив як поганий знак те, що права його посади ╕ влада знехтуван╕ разом ╕з свободами в╕йська Запорозького. Однак в╕н поступився ╕нтересам сусп╕льного блага й прибув на Раду.

Там гетьману пов╕домили, що Григор╕й Ромодановський, який стояв на чол╕ московського в╕йська, протягом двох дн╕в був неподал╕к Пушкаря ╕ в╕в перетрактац╕╖ про нашу поголовну видачу..."

..."Пушкар на саме свято Пресвято╖ Тр╕йц╕, серед ноч╕, вважаючи, що наше в╕йсько, переможене сном ╕ пияцтвом, можна буде легко розбити, напав на нас, п╕д"юджуваний передус╕м московськими зрадниками ╕ тими, хто знаходився в нашому в╕йську, а ╖х у нас було предосить. Тому, вв╕йшовши всередину табору, в╕н зайняв б╕льшу частину ар"╓ргарду. Проте лише засутен╕ло, гетьман разом ╕з сво╖м найманим в╕йськом ╕ татарами вчинив оп╕р ╕ розбив повсталих аж до ╖хнього ц╕лковитого знищення разом з ╖хн╕м проводирем. Лише Барабаш з небагатьма врятувався втечею. До загиблих у ц╕й битв╕ варто додати ╕ тих, як╕ були вбит╕ повсталими в Лубнах ╕ Гадяч╕. ╥х нараховують до п"ятдесяти тисяч чолов╕к, ╕ це ╓ пл╕д злод╕янь московит╕в..."

То неймов╕рно... П"ятдесят тисяч укра╖нського люду - ось висл╕д ╕стинно╖ зради, нав"язаного московитами братовбивства; та ж у берестецьк╕й траг╕чн╕й битв╕, думалося Немиричу, заледве тисяч тридцять полягло козацтва...

"Коли ж це так в╕дбулося ╕ можна було тепер спод╕ватися на мир у наш╕й Рус╕╖, раптом через три тижн╕ щезлий Григор╕й Ромодановський разом ╕з в╕йськом великого князя вступа╓ в наш╕ волод╕ння. Про сво╓ прибуття в╕н пов╕домля╓ гетьману, що прийшов на допомогу до козак╕в для умиротворення заворушень. На це той йому в╕дпов╕в, що вже все заспоко╖лось, тому хай поверта╓ться назад з╕ сво╖м в╕йськом...

Ромодановський к╕лькох сотник╕в, в╕дданих нам, засудив до шибениц╕, а дв╕ч╕ повсталому Барабашев╕ надав титул гетьмана в╕йська Запорозького разом ╕з клейнодами в╕д великого князя; прилуцького полковника, в╕дданого нам, в╕н позбавив цього звання ╕ призначив ╕ншого... Нарешт╕, в╕н зробив в╕дкрито ворожий крок - спустошив м╕сцевост╕, прилегл╕ до нашого м╕ста Веприка, ╕ забрав у полон багатьох м╕сцевих жител╕в.

Так розкрилася хитр╕сть ╕ п╕дступн╕сть тих, як╕ без жодно╖ нашо╖ вини готували для нас спочатку м╕жусобицю ╕ громадянську в╕йну, а пот╕м ╕ в╕дкрито, загрозою сво╓╖ збро╖ - рабське ярмо. Для того, щоб знищити його, ми ╕ доводимо нашу невинн╕сть ╕, закликаючи на пом╕ч Бога, розпочина╓мо законний захист ╕ змушено шука╓мо допомоги сус╕д╕в в ╕м"я сво╓╖ свободи. Тому на нас нема╓ вини ╕ не ми ╓ причиною ц╕╓╖ в╕йни, яку тепер розпалили. Ми хот╕ли бути в╕рними великому князю, але нас змусили взятися за зброю..."

- За зброю, - шелест╕ло пом╕ж старшинства, неголосно так, як перед вихором ╕ грозою, що насуваються.

Коли вс╕ роз╕йшлися ╕ Виговський наодинц╕ лишився з Немиричем, то видихнув було ╕з облегшенням, мов доброго лантуха з плеча скинув:

- Як не суджено буде землю в╕д чужоземно╖ скверни очистити, то в Криму сховок ╕ захист шукатиму та в Волощин╕, аби зв╕дти знанова все розпочати. А ви?


26


Була в Юр╕я Немирича одна пригода, яку в╕н сам не втямив як сл╕д ╕ пояснити не зм╕г. В╕н довго стояв, а пот╕м, втомившись, у кр╕сло прис╕в навпроти картини П╕тера Брейгеля "Вавилонська вежа", подумки захоплюючись вправн╕стю художника, його вм╕нням виписати все так, що, видавалося, кожного предмета можна рукою торкнутися, наст╕льки наяву, об"╓мно ╕ зримо в╕н був. Над м╕стом, що розкинулося в глибин╕ картини, височ╕╓ с╕м поверх╕в вже збудовано╖ веж╕, буду╓ться восьмий. До пристан╕ на р╕чц╕ ╢вфрат прибувають корабл╕, тихо похиту╓ться пл╕т на хвилях.

Ген-ген у височ╕н╕ пропливають хмари, час в╕д часу окутуючи верх╕вку веж╕, вони досить прудко б╕жать; то вже не картина перед Юр╕╓м, хоч ╕ писана вельми вдатним майстром, то справжн╕с╕ньк╕ хмари женуть в╕три. Мало того, Немиричу чу╓ться дзеньк╕т знарядь каменотес╕в, перегук торгового люду на пристан╕; на мить якусь Юр╕й в╕д неспод╕ванки зац╕пен╕в, а тод╕ крутнув головою, мов щойно з води вип╕рнув.

В╕н ще раз струснув головою, аби впевнитися, що не спить, та однаково видиво стр╕мких хмар на св╕жому в╕тр╕ не зникло, ╕ так само цюкали в╕ддал╕к каменотеси та чувся безладний перегук голос╕в на пристан╕. Юр╕й невпевнено ступив крок уперед, пот╕м ще к╕лька крок╕в зробив - в╕н ╕шов по розпечен╕й гарячим п╕вденним сонцем земл╕, ╕ лише жовтуватий порох легенько спурхував з-п╕д його н╕г.

Юр╕ю конче заманулося зайти в цю велетенську вежу, де, як опов╕дали йому легенду ще в Лейден╕, можна в╕ч-на-в╕ч зустр╕тися з минулим або майбутн╕м - бувал╕ мандр╕вники клялися, що таке в тих краях з ними траплялося. Бокуючи в╕д гурту людського, серед якого вир╕знялася постать у дорогому, напевне, царському облаченн╕, в╕н, в╕д гр╕ха подал╕, окружним якось шляхом добрався безперешкодно до входу.

Поважний стражник з ваговитим мечем при боц╕ та довгим списом, не пов╕вши нав╕ть очима незрушними, св╕тло-с╕рими, як олов"ян╕ ╜удзики, пробурмот╕в скоромовкою завчене ╕ повторюване багато раз╕в:

- Великий цар вавилонський, цар цар╕в св╕ту, не боронить заходити чужоземцям. Не дозволено т╕льки втручатися в те, що побачать.

Юр╕й став п╕дн╕матися, сторожко озираючись, кам"яними, грубо обтесаними сх╕дцями вавилонсько╖ веж╕. В зал╕ найперш╕й, заледве переступив пор╕г, спинився нараз спантеличено: немов розтанули ст╕ни ╕ постали перед очима обриси незнайомого м╕ста, чимось схожого з розпов╕дей на Москву.

Площа перед Юр╕╓м вся забита озбро╓ними стр╕льцями, голодними ╕ драт╕вливими, як спас╕вськ╕ ╜едз╕, бо воювати силують, а жалування не дають, н╕нащо жити. Гом╕н тривожний понад головами лине: на ╜анок палацу вискаку╓ якийсь чолов╕к ╕ кулаками суче в б╕к стр╕лецького натовпу:

- Воровство, измена, всех наказать!

- Хто такий, що за пришелепа? - зашелест╕ло рядами.

- А то синок стр╕лецького начальника такий мудрий...

Ревнув кревною помстою натовп, к╕лька стр╕льц╕в одним духом вискочили на ╜анок ╕ схопили того, що сукав кулаками: його за руки ╕ ноги розгойдували, як м╕шка картопляного, ╕ кинули на п╕дставлен╕ знизу списи... Т╕льки кров вус╕б╕ч пирскнула, як проштрикнули т╕ло списи навил╕т, та ще зойк з сотень грудей вирвався, але не був то зойк сп╕вчуття чи жалю, а х╕ба мстивий та ще видивом вельми вдоволений.

Раптом на ╜анку з"явився старий чолов╕к, якого Юр╕й знав напевне колись, от т╕льки голову чолов╕ков╕ виб╕лили л╕та та обличчя взяли зморшки, що поб╕гли по ньому, мов по яблуку спеченому: Боже, тож Артамон Матв╓╓в...

- Синки, д╕ти мо╖, - прикладав до грудей в╕н руки, - не слухайте криводушних балачок, не в╕рте язиков╕ лукавому...

Знову загрозливий гул наростав на площ╕, сперш в╕ддалений, та поступово брався у сил╕, аж доки не вв╕рвався збуренням ╕ хрипкими криками:

- ╥сти н╕чого!

- Под╕лися добром!

- П╕шов геть, старий пес!

Стр╕мко вихопилися знову на ╜анок к╕лька стр╕льц╕в, взяли за руки ╕ ноги старого, та все ж йому повезло: скинули не на списи готов╕, а просто на землю. Та не довго щастило Матв╓╓ву: сперш копняками вгостили, пот╕м хтось вихопив шаблю ╕ навск╕с полоснув, дал╕ його обступили зл╕ ╕ до помсти жад╕бн╕, чи╖ душ╕ за роки безперервних в╕йн з╕в"яли ╕ вичахли, - рубали навск╕с ╕ прямо, з в╕дтяжкою ╕ з усього плеча, з насолодою звиклих до вбивства, з вт╕хою безсердечною вояки бездумного, якому ╕ншо╖ вт╕хи не судила жорстока доля.

╤ згадав тут Юр╕й чомусь старого кобзаря з Конотопа. Як п╕дходив до м╕ста Ромодановський з в╕йськом, то з ╕конами та коругвами процес╕я його зустр╕чати вийшла: як-не-як, християни все-таки йдуть... Та познущалися з люду тутешнього по-бусурманськи.

За немилосердно пограбоване ╕ поглумоване м╕сто хтось Ромодановському дор╕кнув.

- Винуватого бог сам знайде, а за труди во╖нам нагорода нележить...

Опов╕дали, що старий той ╕ сл╕пий кобзар, як д╕йшли до нього слова ц╕, прочитав знану т╕льки йому молитву ╕ сказав:

- Хай же буде потому - винуватого Бог сам знайде. ╤ кара праведна не обмине.

Думки Немирича перебив шум людей справа попереду, там вовтузилися чомусь, та за спинами н╕чого не видно. Юр╕й поспитав стр╕льця, що поруч стояв, чи в╕н зна╓, що трапилося.

- Ромодановский... Ведущее его за власы и браду, зело ругательно терзаху и по лицам бивше...

- Т╕кав, паскуда, - докинув ╕нший стр╕лець. - Але наздогнали-таки. М╕ж патр╕аршим двором ╕ Чудовим монастирем взяли, якраз навпроти Посольського Приказу.

Диво дивне╓: Юр╕ю раптом стало шкода цього чолов╕ка. Зарозум╕лий ╕ чванливий у перемовинах, у яких з ним Немиричу випадало мати справу, через губу не сплюне, ось тут, перед простими ╕ темними, мов п╕дмосковн╕ пущ╕, стр╕льцями, Ромодановський став зовс╕м ╕ншим. В╕н то борюкався, силячись вирватися, то хапливо ц╕лував давно не мит╕ руки стр╕льц╕в.

- ╤ винуватого кара нехай н╕коли не обмине, - повторив Юр╕й слова кобзаря. - Кр╕пка в старого була молитва.

Тим часом Ромодановського дал╕ волокли за бороду, попутно копаючи, коли ж п╕дтягли до Разряду, то п╕дняли на списи, як впольовану зв╕рину п╕дн╕мають, а тод╕, опустивши на землю, порубали на частки, немов капусту.


27


Мели безпросв╕тн╕ сн╕ги вс╕ три святочн╕ дн╕ на Р╕здво 1659-го, без втоми ╕ без перерви витанцьовували здичав╕л╕ хурделиц╕, тож заледве встигали в╕д перемет╕в чистити вулиц╕ м╕ста. Немирич тут, в Переяслав╕, святкував коляду та Р╕здво, а Виговський, зачувши про наближення московських посл╕в, забрався геть соб╕ зв╕дси, доручивши невчасних гостей Немиричу:

- Оч╕ б мо╖ на них не дивилися... Щось пронюхали нове про наш╕ нам╕ри, чергових нишпорок нечиста сила несе. Займ╕ться ними сам╕.

- Не надякуватися, ваша ясновельможносте, - понуро п╕дмугикнув лише Немирич, в ум╕ прикидаючи, як цього разу вибр╕хуватиметься перед р╕днею: об╕цяв хоч на рокове свято побути в кол╕ с╕м"╖.

Але мав до к╕нця свою роль грати Юр╕й. Московських посланц╕в майора Григор╕я Булгакова та п╕ддячого Ф╕рса Байбакова в╕н чемно зустр╕в ще за м╕стом, пров╕в до в╕дведеного ╖м помешкання.

Наступного дня Юр╕й для прибульц╕в влаштував святечний об╕д.

- За здоров"я гетьмана Виговського! - п╕дн╕мав неприродно високо чарку майор Булгаков, а в самого в очах крига н╕як не скресала.

Не випадало Юр╕ю якось пасти задн╕х у ц╕й кумед╕╖:

- А я за здоров"я його величност╕ царя Олекс╕я Михайловича можу випити лише стоячи!

Чарка за чаркою, душа м"якшала, а обличчя червон╕шали; гадали гост╕, до д╕ла важлив╕шого час переходити - чи не м╕г би дозволити Немирич з полоненими московськими побачитися?

- Та для поважних гостей н╕чого не шкода! - клав руку на серце Юр╕й.

Напруга в стосунках в той час наростала з дня в день, арештовували московит╕в при перш╕й п╕дозр╕.

- А ще ми хот╕ли б побачитися з Абрамом Лопух╕ним, - вже й зовс╕м розхоробрилися гост╕.

"А д╕дька лисого, - лайнувся Немирич подумки, - цей фрукт забагато бачив ╕ зна╓". А вголос мовив:

- З дорогою душею, та без дозволу гетьмана н╕як не можу... Ви люди державн╕, сам╕ розум╕╓те. Хоч про зручност╕ для Лопух╕на та вс╕х полонених потурбуюся, все зроблю, що т╕льки у сил╕...

П╕ддячий Ф╕рс Байбаков так скривився з почутого, аж самому Юр╕ю стало його шкода:

- Почуватимуться ваш╕ тут, як у кума в гостин╕.

Гостина для полонених, судячи з лиць посланник╕в, не вельми ╖х т╕шила, стали вони на сво╓му наполягати. А Булгаков, натякаючи на нев╕дом╕ важлив╕ св╕дчення, став хвалитися листом б╕лоцерк╕вського полковника ╤вана Кравченка.

"Ага, голуби мо╖ сизокрил╕, - подумалося мимох╕ть Немиричу, - тепер до шантажу вдалися..."

- То могли б т╕ листи мен╕ в╕ддати, - байдуже мовив Юр╕й у в╕дпов╕дь. - Хоча то не конче.

- Ось тут вони, при мен╕, - тепер Байбаков стукав себе по грудях, як перед тим Немирич.

Юр╕й не звернув нав╕ть на те уваги, т╕льки, вибачившись, вийшов на к╕лька хвилин.

╤ знову кружляла чарка, пили за здоров"я люб"язного господаря, про осв╕чен╕сть якого гост╕ давно начуван╕, за красунь переяславських, за садовину тутешню, аби перезимувала та морозам не п╕ддалася.

А як виходили гост╕ вже, злегка похитуючись, козацька сторожа п╕дскочила ╕ враз заломила руки майоров╕ - старшенький з-пом╕ж сторож╕ вправно д╕став з-за пазухи у Булгакова жмут папер╕в.

- Ви дума╓те, що ото чините? - поспитав отетер╕лий ╕ вмить протверез╕лий майор.

- З козацьким людом московит ще не так дозволяв соб╕ поводитися. А тепер ви на наш╕й земл╕. ╤ наступного разу раджу бути слухнян╕шим, - в╕др╕зав, наче пилкою, кожне слово несп╕шно Юр╕й, а тод╕, враз втративши до гостей ╕нтерес, повернувся й п╕шов.

Як вернувся Виговський по в╕д"╖зд╕ посл╕в, то т╕льки носом крутнув, мов принюхувався, чи не лишилося духу посланник╕в:

- Якось би дел╕катн╕ше з ними, як-не-як... - т╕льки всього й буркнув гетьман, але б╕льше н╕коли не вертався до мови про той аж далеко не дипломатичний демарш.

Власне, не до реверанс╕в було. Вир╕шено на к╕нець березня - початок кв╕тня Немиричев╕ очолити делегац╕ю руську ╕ разом з миргородським полковником Григор╕╓м Л╕сницьким та сотником ╤ваном Мазепою ╖хати у Варшаву до короля. Мають вони передати думки ╕ бажання пом╕ркованого козацтва та попросити в╕йськову п╕дмогу супроти Москви.

Виб╕р на Юр╕я випав невипадково. Бо ще в грудн╕ попереднього року ╤ван Виговський звертався до великого канцлера коронного Миколи Пражмовського: "Хочу клопотати... про надання Велико╖ печатки княз╕всько╖ панов╕ руському Юр╕ю Немиричу, п╕дкомор╕ю Ки╖вському, аби ран╕ше сейму був упевнений в отриманн╕ ц╕╓╖ посади корол╕вським прив╕ле╓м - в╕н тим охоч╕ше в╕дправлятиметься на сейм, адже ми дума╓мо саме на нього покласти тягар цього святого трактату про мир... Сердечно прошу Вашо╖ Милост╕ постаратися, аби м╕г отримати перед сеймом цей прив╕лей".

До обов"язк╕в командувача затяжного в╕йська, яке утримував до того ж у значн╕й м╕р╕ власним коштом, ╕нших клопот╕в державних, тепер Юр╕ю Немиричу додавався канцлерський клоп╕т. А посада канцлера була чи не найважлив╕шою в замислен╕й держав╕: н╕який корол╕вський указ на територ╕╖ Великого княз╕вства Руського, н╕який гетьманський ун╕версал, прив╕лей чи закон не могли вступити у д╕ю без канцлерового п╕дпису.

- Якщо прир╕внювати устр╕й Княз╕вства Руського, - говорив ╤ван Виговський Немиричу у т╕й важлив╕й розмов╕ напередодн╕ клопотання перед королем, - якщо прир╕внювати до польсько-литовського державного ладу, то в ваших руках, окр╕м канцлерства, опиня╓ться ще влада, яка в╕дпов╕да╓ посад╕ польного гетьмана...


28


Стр╕мко на зах╕д мчить заг╕н вершник╕в, дв╕ сотн╕ козацтва, що охороняють старшинську твою депутац╕ю, щоднини шмат дороги долають поважний. Доля судила тоб╕ в╕д ╕мен╕ Укра╖ни очолити цю депутац╕ю - мчить заг╕н кр╕зь зр╕лу ╕ пишну весну, кр╕зь озера справжн╕с╕ньк╕ цв╕ту латаття, неймов╕рно╖ жовтизни озера, пом╕ж замет╕ль пелюсток яблуневих, що спадати вже почали ╕ в╕трами п╕дхоплювалися, пом╕ж розлив╕в р╕к, що кольори перебрали глибинно-небесн╕...

Мчить на зах╕д заг╕н, на сейм в Р╕ч Посполиту, де повинн╕ утвердити врешт╕ п╕дписану в Гадяч╕ мучену-перемучену угоду. Зда╓ться, твоя задумка повинна зд╕йснитись, Немиричу, немарне-бо ст╕льки л╕т протирав рукави на л╕ктях в ун╕верситетах Голланд╕╖ й Англ╕╖, ╤тал╕╖ ╕ Франц╕╖. Ця угода, д╕тище тво╓ омр╕яне, ма╓ принести земл╕, де мати тебе родила, нарешт╕ сучасний устр╕й, схожий до голландського чи швейцарського. А мучена та перемучена через те угода, що творилася вона в суперечках шпарких, х╕ба десяток раз╕в т╕льки за минулий тиждень переписувалася ╕ перероблялася, нав╕ть в останню н╕ч ще додавали правки й уточнення.

6 вересня 1658 року, п╕д Гадячем, гетьман склика╓ Раду. На майдан╕ поважна старшина, полковники, сотники, вс╕ в святковому одяз╕ та ╕з клейнодами.

Як вин╕с Виговський на Раду п╕дготовлений в основному Немиричем проект угоди, як став викладати ╖╖ в╕д польського боку каштелян волинський Казимир Беневський, то вельми ретельно слухало його поважне козацтво, що недов╕рливим, видавалося, в╕д роду було, нав╕ть те козацтво кивало головами зг╕дливо:

- Ми, обидв╕ сус╕дки, Польща й Москва, - говорив Беневський, - готов╕ роздерти були колись нерозд╕льне т╕ло Укра╖ни - щоб забезпечити для себе хоча б половину. Через те гине край ваш, пуст╕ють поля... Ми прийшли просити вас з"╓днатися, щоб у куп╕ рятувати батьк╕вщину, в куп╕ славу здобувати... Ви вже покуштували й польського, й московського уряд╕в, покуштували вол╕ й невол╕. Колись казали: "Лих╕ ляхи", а тепер певно скажете: "А москаль ще г╕рший!" ...Що принадило люд укра╖нський до ярма московського? В╕ра? Неправда! У вас в╕ра грецька, а у Москви - московська. Москал╕ так в╕рять, як ╖м цар скаже. ╤ держить Москва вас, козак╕в, т╕льки поки нас, поляк╕в, вашою кров"ю звою╓. А пот╕м загонять вас аж до Б╕л-озера, а Укра╖ну заселять московськими холопами... То в нас з вами сп╕льна справа, ви - нас, а ми - вас рятуватимемо...

Кивало головами поважне козацтво:

- Добре говорить...

За угодою гадяцькою ма╓ творитись нова держава, вкра╖нська земля, як Велике княз╕вство Руське, на р╕вних правах входить в не╖ поряд з княз╕вством Литовським ╕ Р╕ччю Посполитою. Нещаслива Переяславська угода-1654 касу╓ться, власне в╕йсько, власна законодавча й судова влада, власна валюта - в Ки╓в╕ чи ╕ншому м╕ст╕ твориться власний монетний дв╕р. Польське в╕йсько - за межами Великого княз╕вства Руського, а коли вступа╓ на його територ╕ю, то п╕д команду гетьмана зразу ста╓. Сто козак╕в з кожного полку приймають в шляхетський стан кожного року.

Сп╕льний король затверджу╓ з кандидат╕в гетьмана пожитт╓во, православн╕ в╕руюч╕ в правах р╕вн╕ з католиками, в сп╕льний сенат входять також ки╖вський митрополит ╕ п"ять православних ╓пископ╕в.

Не було у Немирича з Беневським суперечок лиш за осв╕ту - Ки╓во-Могилянський колег╕ум ма╓ р╕вн╕ права з Крак╕вським ун╕верситетом, ще один ун╕верситет можна фундувати в будь-якому м╕ст╕, а шк╕л, г╕мназ╕й та друкарень Княз╕вство Руське ладна╓ ст╕льки, ск╕льки за потр╕бне вважа╓. Все д╕ловодство мовою ведеться укра╖нською...

Тр╕шки холод у грудях почувся, як постав ти перед сеймом, мовби двер╕ хто прочинив ╕ протяг весняний вв╕рвався, коли в╕д ╕мен╕ Великого княз╕вства Руського виголошував:

- Ми народжен╕ у свобод╕, вихован╕ свободою, ╕ зараз верта╓мося до свободи, бо задля не╖ готов╕ життя в╕ддати разом з╕ сво╓ю В╕тчизною...

Неспов╕дим╕ дороги людин╕ послав Всевишн╕й, оглядав ти сеймову залу, тут з╕бралися т╕, хто пл╕ч-о-пл╕ч в боях з тобою ╕шов, але так само поруч з ними сид╕ли т╕, на кого ти шаблю зн╕мав чи дивився в смертельний прищур мушкета; цього разу, вида╓ться, тоб╕ одн╕ й друг╕ пов╕рили...

А як почали дал╕ обм╕зковувати й обговорювати статт╕ Гадяцько╖ ком╕с╕╖, то краще тоб╕, Немириче, у с╕ч╕ вистояти десь п╕д Смоленськом чи на Бранденбурзьких теренах - немов тупою та ще й ╕ржавою голкою в серце щоразу штрикали. У Велике княз╕вство Руське вв╕йшли т╕льки Ки╖вське, Брацлавське та Черн╕г╕вське во╓водства, а земл╕ волинськ╕, под╕льськ╕ та п╕нського Пол╕сся немов волохами чи турками виявилися заселеними, про козацьк╕ займанщини в во╓водствах М╕нському, Мстиславському та в Чауському полку нав╕ть за╖кнутися не дали.

Чималенько здавалось розмитим ╕ лишень мерехт╕ло, мов постать ратая напровесн╕ над р╕ллею св╕жою; як вибира╓ться гетьман не в╕йськом, а королем з кандидат╕в - на добро новина чи на зло несусв╕тне? В р╕к лише сотня козацтва шляхетське право та прив╕лей набуде - чи не зчиниться часом шарварок ╕ колотнеча?

Багато чого ще муляло, як кам╕нець, що втрапив випадком у чоб╕т ╕ тепер доп╕ка╓ скупко. Та нехай, не ковтнути зараз, ск╕льки око прагне та рука сяга╓, ╕ нехай, решта з часом здобудеться, л╕коть за л╕ктем, вершок за вершком, ╓ початок, бо вже в╕длунала п╕д гулкими ст╕нами сейму корол╕вська клятва урочиста:

"- Я, Ян Казимир, Божою мил╕стю польський король, великий князь литовський, руський, Мазовецький, жмудський, волинський, ╕нфлянтський, смоленський, черн╕г╕вський, а шведський, готський, вандальський д╕дичний король, присягаю всемогутньому Господов╕ Богу, ╓диному в свят╕й тр╕йц╕, перед цим святим ╤сус Христовим ╢вангел╕╓м, що приймаю ╕ стверджую нашим ╕ вс╕╓╖ Р╕ч╕ Посполито╖ ╕менем Ком╕с╕ю, в╕дправлену п╕д Гадячим шостого вересня 1658 року ╕з Запорозьким в╕йськом, у вс╕х т╕╓╖ Ком╕с╕╖ параграфах та умовах, ╕ об╕цяю ту Ком╕с╕ю в усьому достатньо дотримувати та д╕яти зг╕дно не╖, виконувати ╖╖ й охороняти, н╕трохи не зменшувати, але боронити ╖╖ ц╕лком. Т╕й Ком╕с╕╖ ╕ вс╕м ╖╖ пунктам, правам, прерогативам, вольностям грецько╖ рел╕г╕╖ Великого княз╕вства Руського ╕ загальним вольностям не буде ушкоди в╕д жодних вигадливих людських сприт╕в. Також не порушуватимуть на в╕чн╕ часи ╕ не шкодитимуть н╕ в чому ╖й н╕ давн╕, н╕ св╕ж╕ прив╕ле╖, н╕ жодн╕ статути, н╕ колишн╕, н╕ тепер╕шн╕ сеймов╕ конституц╕╖. Взагал╕ я сам об╕цяю п╕д сво╓ю корол╕вською присягою стерегти й тримати ╖╖ непорушну н╕ в чому, ╕ зобов"язаний буду, ╕ насл╕дники мо╖, польськ╕ корол╕, триматимуть ╖╖ непорушну н╕ в чому, обер╕гатимуть ╖╖ на в╕чн╕ часи ╕ присягатимуть на не╖. Справедлив╕сть при цьому чинитимуть для обивател╕в Великого княз╕вства Руського без жодних в╕двол╕к ╕ важень на особи, зг╕дно ╖хн╕х прав та звича╖в. А коли, боронь Боже, порушив би в чому ту мою присягу, то руський народ не повинен буде в╕ддавати жодного мен╕ п╕дданства, ╕ взагал╕ зв╕льняю ╖х тим самим з послушенства й належно╖ в╕ри королев╕, не потребуючи н╕ в╕д кого жодного розр╕шення т╕╓╖ мо╓╖ присяги ╕ не приймаючи його. В цьому мен╕ допоможи, Господи Боже ╕ ця свята ╢вангел╕я Господа ╤суса Христа. Ам╕нь".

╤ звучала присяга його милост╕ ксьондза арх╕б╕скупа Гн╓знинського:

"- Я, Вацлав ╕з Лешна, Божою мил╕стю арх╕б╕скуп гн╓знинський, примас корол╕вства Польського, присягаю Господу Богов╕ всемогутньому ╕ в Тройц╕ свят╕й ╓диному ╕менем сво╖м ╕ всього духовенства Корони Польсько╖, що Ком╕с╕ю, яка п╕д Гадячим в╕дправлялася 6 дня вересня, року 1658 ╕менем його корол╕всько╖ величност╕ та вс╕╓╖ Р╕ч╕ Посполито╖ ╕з Запорозьким в╕йськом ╕ ц╕лим народом Великого княз╕вства Руського, у всьому збер╕гати буду, ╕ насл╕дники мо╖, арх╕б╕скупи, задовольняти ╖╖ будуть, н╕ в чому ╖╖ не порушуючи ╕ не допускаючи порушувати також ╕ сам╕й його корол╕вськ╕й величност╕, заодно ╕ м╕ж корол╕вством будь-яко╖ влади людям ан╕ явними, ан╕ та╓мними ман╕фестац╕ями, протестац╕ями ╕ клятвами не роблячи ╖╖ нед╕йсною, а ╖х ц╕╓ю присягою касую та знищую ╕ жодного н╕ в кого не прийматиму н╕кому ан╕ сам порушення ц╕╓╖ Ком╕с╕╖. В цьому мен╕, Господи Боже, допоможи ╕ ця свята ╢вангел╕я Господа ╤суса Христа!"

Присяга його милост╕ ксьондза Яна Зав╕ш╕, б╕скупа в╕ленського, у так╕й же сил╕ була, в як╕й ╕ арх╕б╕скупа гн╓знинського, в╕д ╕мен╕ його ╕ всього духовенства Великого княз╕вства Литовського.

...Один за одним до ╢вангел╕я п╕дходили найвизначн╕ш╕ муж╕ Польщ╕ й Литви, ╕ лунко звучало ╖х заприсяжнення:

"- Ми, Стан╕слав з Потока Потоцький, во╓вода крак╕вський, великий гетьман; Юр╕й Любомирський, маршалок великий, гетьман коронний; Павло Сап╕га, во╓вода в╕ленський, гетьман великий Великого княз╕вства Литовського, присяга╓мо Господу Богу, ╓диному в свят╕й Тройц╕, що Ком╕с╕ю, яка в╕дправлялася п╕д Гадячим дня 6 вересня року, 1658 ╕менем його корол╕всько╖ величност╕ ╕ вс╕╓╖ Р╕ч╕ Посполито╖ ╕з Запорозьким в╕йськом ╕ ц╕лим народом Великого княз╕вства Руського, в усьому збер╕гати будемо ╕ ╖╖ задовольняти ма╓мо, н╕ в чому ╖╖ не порушуючи, також порушувати не допускаючи радою нашою ╕ в╕йськом; б╕льше того, коли б хто хот╕в порушувати те, що постановлено, як ╕з ворогом Р╕ч╕ Посполито╖ учиняти будемо, жодного розр╕шення н╕ в╕д кого в ц╕й присяз╕ не вимагаючи ╕ не приймаючи. Також нам, Господи Боже, допоможи ╕ це святе ╢вангел╕╓ Господа ╤суса Христа!

- Ми, Микола Пражмовський, великий канцлер; Богуслав Налешнон, коронний п╕дканцлер; Криштоф Пац, канцлер великий; Олександр Нарушевич, п╕дканцлер Великого княз╕вства Литовського, присяга╓мо Господу Богу, у свят╕й Тройц╕ ╓диному, що Ком╕с╕ю, яка в╕дправлялася п╕д Гадячим дня 6 вересня, 1658 року ╕менем його корол╕всько╖ величност╕ та вс╕╓╖ Р╕ч╕ Посполито╖ ╕з в╕йськом Запорозьким ╕ ц╕лим народом Великого княз╕вства Руського, в усьому дотримувати будемо ╕ ╖╖ задовольняти повинн╕, жодних лист╕в, прив╕ле╖в, заборон, грамот н╕яким чином т╕╓╖ Ком╕с╕╖ чи будь-якого пункту ╖╖ супротивних ╕з канцеляр╕╖ видавати не будемо; б╕льше того, супротивн╕ ради повинн╕ будемо в╕дкидати, жодним розр╕шенням н╕ в╕д кого в ц╕й присяз╕ наш╕й не вимагаючи ╕ не приймаючи. В цьому нам, Господи Боже, допоможи ╕ це святе ╢вангел╕╓ Господа ╤суса Христа!"

Його мил╕сть пан маршалок посольсько╖ ╕зби присягав такими словами:

"- Я, Ян ╫н╕нський, п╕дкомор╕й поморський, маршалок ╕зби посольсько╖, ╕менем кола посольського ╕ всього стану в╕йськового вс╕х во╓водств Корони Польсько╖ та Великого княз╕вства Литовського ╕ пров╕нц╕й, що до них належать, присягаю Господу Богу всемогутньому, ╓диному в свят╕й Тройц╕, що Ком╕с╕ю, яка в╕дправлялася дня 6 вересня, 1658 року п╕д Гадячим ╕менем його корол╕всько╖ величност╕ та вс╕╓╖ Р╕ч╕ Посполито╖ ╕з запорозьким гетьманом ╕ ц╕лим народом руським, в усьому дотримувати будемо ╕ насл╕дники наш╕ задовольняти будуть, н╕ в чому ╖╖ не порушуючи ╕ порушувати не допускаючи, на в╕чн╕ часи жодного розр╕шення н╕ в╕д кого в ц╕й присяз╕ мо╖й не вимагаючи ╕ не приймаючи. В цьому нам, Господи Боже, допоможи ╕ це святе ╢вангел╕╓ Господа ╤суса Христа!

Оск╕льки присяги швидко надрукован╕ бути не могли, то ╖х ми наказали видати, п╕дписавши руками нашими за печаткою коронною.

Д╕ялось у Варшав╕,

дня 10 червня 1659 року".

... Цей день вкарбу╓ться кр╕пко у пам"ять Немиричу, такий довжелезний та звивистий пут╕вець в╕в до нього, ст╕льки вибо╖н на ньому було, ╕ легко там вивихнути або й зовс╕м зламати ноги. Нав╕ть знаков╕шим лишиться те десяте червня, ан╕ж день, коли стане Немирич першим канцлером Великого княз╕вства Руського, бо клопоти нов╕ тод╕ за╖датимуть ╜едзями спас╕вськими. Другий ун╕верситет - де розм╕стити найл╕пше, яке м╕сто видасться йому найвдатн╕шим, що там готове вишука╓ться, а що без в╕дкладу ще будувати? А школи, друкарн╕, шпитал╕ для зубож╕лих, покал╕чених ╕ зранених козак╕в...

Може, якраз хоч тепер судилося втихомиритися б╕д╕ на ц╕й стражденн╕й земл╕, врешт╕ вихолонуть попелища на згарищах, нов╕ села й м╕ста творитимуться, а степовими дорогами клекот╕тимуть вози не в╕йськових обоз╕в, а ярмаркового люду, празниково одягненого?..


29


╤ зл╕сть ╖дка, ╕ б╕ль пекучий, ╕ незрозум╕лий острах були в очах Матв╕я, коли нарешт╕ таки добрався у Чигирин та переступив пор╕г сво╓╖ дом╕вки. Василина, його забачивши, п╕дводилася з-за столу пов╕льно, мов ноша тяжка лежала на плечах у не╖, п╕дняти яку коштувало останн╕х сил.

Багато раз╕в думав ╕ передумав в╕н, як зустр╕неться з ж╕нкою. Тьомк╕н, з яким випадком побачилися на кордон╕, встиг з глумливою усм╕шкою перепов╕сти, як вони з К╕шк╕ним вперше прийшли до Василини, ╕ як вдруге були, коли вона сама охоче в╕дчинила ╖м двер╕. Сперш в Матв╕я рука потягнулась до шабл╕ тихесенько, щоб з ц╕╓╖ ╓хидно╖ усм╕шки дв╕ в один мент сталося, але Тьомк╕н в таких деталях все перепов╕дав, аж до родимки зл╕ва п╕д грудьми Василини, що стримався-таки через неймов╕рне зусилля, т╕льки жовт╕ кола чомусь перед очима пливли.

В╕н багато думав ╕ передумав, що найперше скаже при зустр╕ч╕ ╕з дружиною, та нараз все наготовлене ╕ припасене десь пропало, зникло, вив╕трилося ╕ зв╕ялося ╕з зачумлено╖ та забамбурено╖ голови: залишалася т╕льки кривда, завдана йому незаслужено, п╕дступно й негадано, завдана як безсердечна в╕ддяка за його понев╕ряння, за його страждання за межею людського терп╕ння ╕ сил.

- Я знаю усе, - врешт╕ вичавив з себе. - Але вдруге, чи правда, що сама ╖м в╕дчинила?

Василина було похитнулася, мов не на тверд╕й дол╕вц╕, а на хисткому човн╕ стояла, якого хвилею вдарило ╕ гойдонуло; зб╕л╕ло, нав╕ть якимсь синюватим ставало лице, схоже, як п╕д м╕сячним опинилося св╕тлом, та Матв╕╓в╕ вже не було до не╖ жалю. Б╕ль, що груди зараз р╕зав йому, був х╕ба р╕вновеликий тому, як у Та╓мному Приказ╕, коли його "на шпиц╕ поставили". Загострен╕ дерев"ян╕ к╕лочки були вкопан╕ в землю, ╕ в╕н босий мав сперш пройти по них, а пот╕м довго стояти. Майданчик цей сл╕дч╕ Приказу про себе називали "танцювальним", ╕ то було довол╕ дотепним жартом, бо Матв╕й, як ╕ вс╕ перед ним, не м╕г, зв╕сно, стояти; не тямлячись в╕д пекучого болю, в╕н марне перебирав ногами, витанцьовував ногами скривавленими п╕д рег╕т сл╕дчих його.

Коли ж ╕ дал╕ Матв╕й в╕дн╕кувався та продовжував твердити, що в╕н звичайн╕с╕нький купець ╕ при╖хав, аби видивитися, як заробити, то молодший ╕з сл╕дчих весело ╕ нам╕шкувато п╕дгмикнув:

- Купець - то й купець... Муситимеш тепер подорожувати.

Матв╕я дуж╕ руки враз посадили на дерев"яного "коня" з гострою спиною, ноги туго прив"язали п╕д к╕нським "животом", а тод╕ поганяти стали. Т╕льки з виляском та висвистом бат╕г д╕ставався не "конев╕", а Матв╕╓в╕й спин╕; оп╕сля к╕лькох удар╕в нав╕ть б╕ль починав зникати, натом╕сть чутно було, як щось тепле струмен╕╓ й б╕жить по спин╕.

Подорож для тих сл╕дчих з╕знанням не завершилася, тож надал╕ до н╕г "вершников╕" прив"язали гир╕, а коли й це не помогло, то зам╕сть гир прив"язали живих собак - ╕ т╕ в╕д страху в╕дчайдушно кусалися ╕ рвали т╕ло живе...

Спам"ятався Матв╕й, як лежав на дол╕вц╕, одяг весь мокрий, з холоду його трясло. Сл╕дчий, що над ним ╕з в╕дром стояв, голову перехилив кумедно:

- Змерз, вида╓ться... Нес╕ть-но тр╕шки погр╕тися.

В десятков╕ крок╕в, недалеко шибениц╕, гор╕ло невелике багаття, а над ним на дрючков╕, на шестов╕-вертлюгов╕ довгому, ╕з зв"язаними руками й ногами завис якийсь чолов╕к. Дво╓ з приказу тримали цей шест з обох к╕нц╕в, чолов╕к над багаттям сперш закричав, а дал╕ завив, ╕ це виття з несамовитого болю чимось схоже було на вовче в зимову м╕сячну н╕ч, х╕ба чулося б╕льше розпачу, безнад╕╖ й благання.

... Матв╕й довго вдивлявся у ж╕нчине лице, таке любе й ненависне, таке близьке, р╕дне ╕ водночас огидне тепер таке; що в╕зьмеш з ворога, в╕н йде супроти тебе в╕дкрито здеб╕льшого, в╕н ц╕лить просто тоб╕ у груди, ╕ ти не чека╓ш ╕ншого, готовий стати й ста╓ш на герць; куди тяжче, як н╕ж у спину встромля╓ св╕й, близький та р╕дний, год╕ вже р╕дн╕шого вишукати ╕ знайти...

Матв╕й довго чекав на Василинине слово, врешт╕ здержатися сили забракло.

- Я знаю усе... А вдруге, то правда, що сама в╕дчинила?

- Так... Н╕... Так... - Василина видихнула, а вдихнути чомусь не могла, схоже трапилося з нею дос╕ лиш раз у житт╕, як дитинчам п"ятил╕тн╕м бавилася з однол╕тками ╕ з груш╕ старо╖ головою упала сторч, - до скронь тод╕ хтось наче жар приклав, а оч╕ наливалися кров"ю; заледве в╕дколихала мати, що з хати вийшла якраз...

Те за╖кання Матв╕й розц╕нив по-сво╓му: швидко два кроки вперед ступив ╕ дав ╖й ляпаса - в╕н стримував руку, як то дитин╕, шкодуючи, легенького в╕дважать ляща. Так само, повернувшись круто, метнувся у двер╕; ще задержати тр╕шки ╖х встиг, аби не грюкнути голосно ними; тож зачинялися двер╕ пов╕льно, п╕двискували ╕ скрип╕ли щеням негодованим, скрип╕ли, як завше бува╓, коли довго у дом╕ нема╓ господаря...


30


То пекельний, Немириче, для тебе той р╕к 1659-й... ╤ такий же для вс╕╓╖ людност╕ вздовж кордону ╕з московитом, а для Лохвиц╕ - особливо. Ще з зими, н╕ с╕ло н╕ впало, нагрянуло спершу в╕йсько князя Ромодановського й самоназваного гетьмана Безпалого; заледве в╕д тих оговталися, ледве здужали роти мног╕╖ прийняти та прогодувати, як заявилися ще три княз╕ - Симеон Львов, Симеон Пожарський та Фед╕р Курак╕н, стольник, кожен з в╕йськом численним, що запало на дарм╕вщину.

Судилася тоб╕ зустр╕ч з ними, як в Нед╕лю блудного сина, на Три святителя, в╕дправив тебе Виговський п╕д Лохвицю на чол╕ в╕йська козацького ╕ затяжного. П╕сля чималенько╖ перерви, оп╕сля Смоленська, то була перша твоя с╕ча з московитом: ще роса стояла, як задзвен╕ли шабельки, а завершилася ген ополудн╕, як вже над головами сонечко високо опинилося.

Згадувати мусив ти знову бойовиська супроти Козаччини ╕ Реч╕ Посполито╖, супроти Бранденбурга ╕ мосха п╕д смоленськими ст╕нами - не ск╕льки в╕д роду тих л╕т, мимовол╕ думалося, а ск╕льки випало пережитку...

Нетямущ╕ були т╕ прийшл╕ княз╕, зламав ти чужинське в╕йсько, сколотило воно, спуджене, всю власну п╕хоту, а стр╕льц╕в сво╖х подушило.

Не легше було п╕д Конотопом. О п"ят╕й ранку, помолившись сердечно, почав князь Трубецький по м╕сту з гармат гамселити. Пороховий дим, в╕д якого сльозилися оч╕, встеляв св╕танковим туманом землю, п╕д тим прикриттям московити р╕в до фортец╕, рачкуючи, все засипали. Та от притичина: що засиплять за день, то до ранку козацтво з фортец╕ в╕дновить усе, та й з надлишком.

С╕мдесят дн╕в, аж до 29 червня 1659 року, тримався полковник Гуляницький з╕ сво╖м козацтвом, якого заледве чотири тисяч╕ там було, супроти чужинця непрошеного: його й л╕к нав╕ть втрачали. Бо казали одн╕, що тисяч с╕мдесят з гаком сюди поживитися прибуло, але й сто п"ятдесят тисяч не раз звучало з вуст довол╕ об╕знаних та статечних. Десять тисяч т╕льки п╕д фортечними ст╕нами головами мосхи наклали...

З маршу ударило в╕йсько ╤вана Виговського 27 червня на облогу Конотопа, заледве досв╕ткове небо починало с╕р╕ти, - не чекав такого чужинець. С╕ча затята була, бо у москвин жах ще не минув ╕ шпари недавн╕ не в╕д╕йшли, як зазнали розгрому п╕д Шаповал╕вкою. В╕д осколк╕в ядра пада╓ к╕нь п╕д гетьманом, сп╕шно п╕дводять св╕жого - ╕ знову у б╕й.

А коли вже добряче потиснули ворога, гетьман раптово з в╕йськом задку╓: диву╓ться ╕ обурю╓ться нав╕ть козацтво.

- То наказ! - звучить гр╕зно натом╕сть.

- Тож ят╕р козацький! - п╕дказують нетерплячим тактичний прийом, не раз у с╕ч╕ випробуваний щасливо.

З гуком ╕ висвистом кида╓ться навздог╕н Пожарський, оце привалило щастя, т╕шиться, та ледве втрапили московити на протилежний берег р╕ки, як вдарив гетьманський резерв разом ╕з татарським загоном.

Дал╕ щось неймов╕рне для Москвин в╕дбувалося: загачена р╕чка розливалася на очах, царська важка кавалер╕я через силу м╕сить болото, гине п╕д шаблями, один за одним в полон втрапляють княз╕ та вельмож╕: брати Бутурл╕ни, князь Львов ╕ князь Пожарський; хамська повед╕нка Пожарського у полон╕ поставила крапку останню в його житт╕: свиснула шабля, ╕ покотилася у пилюгу голова, що так пристойност╕ ╕ не навчилася. Ту голову ще в Стамбул повезли, ╕ довго вона, на палю наштрикнута та обл╕плена мухами, п╕д пекучим сонцем смор╕д ширила та в╕длякувала перехожих.

Ти зна╓ш, Немириче, точн╕ше здогаду╓шся, що напишуть газети ╢вропи про перемогу козацьку, про дос╕ найб╕льший в ╕стор╕╖ розгром Рос╕╖. Не м╕г тод╕ лишень знати, як зустр╕нешся 1 серпня з Виговським: з-за столу, зам╕сть в╕тання, запитальний погляд п╕дн╕ме ╤ван Остапович.

- На Москву! - зам╕сть в╕тання в╕дкажеш ти. - Тепер ╖й остання паша...


31


А як наступного разу переступив Матв╕й пор╕г дом╕вки власно╖, якраз смеркало, бо вдень все не наважувався, то вразив насамперед його Василинин погляд. Не було в ньому вже того остраху, переляку вперем╕ж ╕з над╕╓ю та оч╕куванням, х╕ба подив холодний пом╕тив в╕н: то що за мара, мовляв, заявилась до не╖ сюди ╕ що ╖й потр╕бно?

Небагато минуло часу в╕д ╖х г╕рко╖ минуло╖ зустр╕ч╕, ╕ води у Тясмин╕ теж небагато зб╕гло, та сталось чимало под╕й. Як вертався Матв╕й в котрий раз ╕з Москви, то в двох перегонах в╕д Чигирина зустр╕в Тьомк╕на на за╖ждж╕м двор╕. Сперш вигляд хот╕в зробити, що не вп╕знав, легше дивитись було йому на зв╕ра якого чи гадину, але нараз, наче шилом, шпигонула неспод╕вана, дика ╕ неймов╕рна для нього думка: а якщо напо╖ти Тьомк╕на та розбалакати?

Ст╕льки випити, певне, Матв╕╓в╕ ще не доводилося: ╕ пив, ╕ п╕д ст╕л виливав, ╕ водою, як змога була, розводив; Тьомк╕н же, на превеликий подив, жодно╖ чарки не обминув, лилося у нього, мов у д╕жу розсохлу...

А як розчервон╕лися вже обо╓, наче ╖м щоки хто сн╕гом шорстким ╕ намерзлим натер, вихопився раптом Тьомк╕н, як голий ╕з маку, вихопився з тим, що муляло йому ╕ що так зачекався Матв╕й:

- А сучка твоя по башц╕ сокирою... мен╕ мало не забулдирила, - жал╕, як╕ колобродили у душ╕, врешт╕ вихлюпнулися, на спов╕дь Тьомк╕на занесло. - Не цв╕р╕нчав би оце з тобою й не мукав, коли б раптом не випав фарт...

В Матв╕я аж в грудях нараз запекло, наче ковтнув, з окропу щойно, таку гарячу ще картоплину: який же в╕н бовдур, все допитувався у Василини, чи сама в╕дчинила вдруге чи н╕...

Коли врешт╕ таки виповнився питвом бездонний м╕хур Тьомк╕на ╕ в╕н подався з корчми за найближчий р╕г, Матв╕й теж вийшов навзирц╕. Подив лише в очах Тьомк╕на спалахнув та зап╕зн╕лий здогад, бо н╕коли страхов╕ ще було взятися, як вдарив його ножем знизу вгору в жив╕т Матв╕й ╕ з силою ножа провернув; забулькало там, полилося, а Тьомк╕н, п╕дгикнувши чомусь, на кол╕на пов╕льно став ос╕дати ╕ завалюватися потому на л╕вий б╕к.

Який же в╕н бовдур, беззахисна, невправна баба нав╕ть сокирою боронилася, а в╕н все себе шкодував, квокчучи, як йому тяжко.

Воно й справд╕ таки непереливки велося Матв╕╓в╕. Як спитали на допит╕, чи буде в╕н служити ╖х Приказов╕ Та╓мному, то сперш заперечливо лише покрутив з боку в б╕к головою.

- Я купець, - ледве чутно з вуст прошелест╕ло.

Витримав тод╕ ╕ "ход╕ння по шпицях", ╕ "коня" дерев"яного, т╕льки як п╕двели до багаття, коли побачив, як шк╕ра шкварчить на спин╕ у нещасного, якого на вертлюгов╕ над полум"ям прив"язаного тримали, т╕льки тод╕ проц╕див до сл╕дчого з Та╓много Приказу:

- Згода... Згода служити вам.

В╕н врешт╕ злякався, Матв╕й повинен був врешт╕ злякатися.

Виряджаючи в першу подорож у Москву, Немирич говорив неголосно ╕ розм╕рено, як притомлений дяк на клирос╕:

- Конче потр╕бно стати б╕льшим чи меншим служкою в Та╓мному Приказ╕, конче здобути у них дов╕ру... Але це "конче" повинно мати межу, а нею ╓ ваше життя. Досв╕д Василя Верещаки чогось ма╓ вс╕х нас навчити.

Матв╕й знав про Верещаку. Жодне зас╕дання польського сейму довгий час не проходило без його присутност╕, а все чуте небавом на пап╕р лягало ╕ ставало в╕домим Богдану Хмельницькому. В перемоз╕ козацького в╕йська п╕д Пилявою, небагато нав╕ть з найближчого гетьманського оточення знали про те, неабияка заслуга була Василя Верещаки. ╤ п╕д Збаражем вельми знадобляться його донесення, ╕ ще не один, ╕ не два рази...

- Згубила людину втрата пильност╕, - нагадав Немирич. - Необачно листа гетьману за ╕конкою заховав... Знайшов, неб╕жчик, де секретн╕ донесення збер╕гати: ще б на стол╕ для чужого ока залишив.

Дивовижне життя, якесь подв╕йне, у Матв╕я настало. В╕н тепер пост╕йно бував в дороз╕ - то в Москву, то з Москви в Чигирин, в гетьманську канцеляр╕ю допов╕дав все побачене й чуте в царськ╕й столиц╕, а там мав викласти найправдопод╕бн╕ше заготовлене й спечене в канцеляр╕╖ п╕д неусипним оком Виговського та Немирича... Те життя нагадувало йому перех╕д по тоненьк╕й жердин╕ над пр╕рвою: нав╕ть подих легкого в╕тру, видавалося, може р╕вновагу порушити, а ще жердина час в╕д часу потр╕ску╓ ╕ зламатися здатна в будь-яку мить; йому багато щодня потребувалося сил, щоб не глянути вниз та в голов╕ щоб з переляку не зашумеляло: там пр╕рва ген-ген унизу, дно не побачити нав╕ть, х╕ба як кам╕нець який упаде, то за собою ╕нш╕ потягне, ╕, врешт╕, обвалом завершиться все, гулом кам╕ння громопод╕бним.

...А як переступив Матв╕й пор╕г дом╕вки власно╖ та зустр╕вся з Василининим поглядом, то хвилю яку чувся слупом безмовним, а тод╕ на кол╕на став:

- Прости мене, не все я знав ╕ не те думав...

Василин╕ ж, диво дивне╓, геть байдуже було до ц╕╓╖ людини, що навкол╕шки перед нею опустилася зараз, ╖й зовс╕м ╕нше на голову спало: чом так, що колись були досить кр╕пк╕ духом тутешн╕ чолов╕ки, могли за землю свою, с╕м"ю та родину в найважч╕ часи постояти; що трапитися могло, аби лицар╕ ╕з загадкових причин тюхт╕ями розкислими поставали: дух не витримав ╕ надломився в╕д наб╕г╕в сус╕дн╕х без к╕нця ╕ без краю, чи земля ця благодатна й плодюча ледащами поробила - коли в ╕нших краях для кусня хл╕ба мозол╕в чималенько потребувалося, то тут ╕стинно приткни голоблю в р╕ллю, ╕ в╕з небавом ц╕л╕с╕нький виросте; що стряслося ╕з людом?

- Йди з очей, чолов╕че, - мовила Василина, сказала тоном байдужим, безсторонн╕м, як кажуть "он за в╕кном дощ ╕де" чи щось тому под╕бне. - А як хочеш, то я з цього дому краще п╕ду...

Матв╕й мовчки зв╕вся на ноги ╕, не п╕дн╕маючи голови, ступив до дверей - за ними була вже н╕ч, темна й ворожа, густа ╕ непроникна...


32


╤нколи листи ╕ пакунки книг, адресован╕ Немиричу, за старою пам"яттю йшли у р╕дний Чернях╕в, ╕нколи ганялися за ним м╕сяцями курними степовими дорогами, долали р╕ки, поля ╕ луки, пагорби й видолини, доки не наздоганяли врешт╕ та влягались пок╕рно йому на ст╕л. Так було ╕ цього разу, коли джура прин╕с листа ╕ оберемок книг з Лейдена та Оксфорда - стар╕ друз╕ надсилали новинки, як╕ ╕нколи по неблизьких дорогах п╕дстаркуватими ставали.

Писав Юр╕ю зараз Юге де Терлон, французький посол при шведському двор╕, з яким Немирич заприятелював, ще коли сам служив у шведського короля.

Якось Терлон звернувся до Юр╕я з довол╕ непростим проханням:

- Його величн╕сть король Людов╕к XIV доручив мен╕ набрати на службу Франц╕╖ чотири тисяч╕ козак╕в... В б╕бл╕отец╕ його величност╕ ╓ книга Боплана "Опис Укра╖ни", отож, перечитавши ╖╖, король спинив св╕й виб╕р на козацтв╕, як во╖нств╕ над╕йному ╕ хороброму, виг╕дному для найму. Але ж в мене у тих краях ан╕ душ╕ впливово╖ - чи, як друг, не поможете?

- Змилуйтеся, мсь╓, - засумн╕вався Немирич. - Я ж не в Чигирин╕ служу, а в шведського короля...

- Не приб╕днюйтеся, - наполягав французький посол. - Ваш╕ зв"язки при гетьманському двор╕ нев╕дом╕ х╕ба тутешн╕й кухарц╕.

Врешт╕ Терлон вкоськав-таки Немирича, ╕ при чергов╕й по╖здц╕ у Чигирин в╕н виклопотав дозв╕л та домовився про наб╕р козацтва для Франц╕╖ з к╕лькома старшинами. Зараз же Терлон прохав, аби припинити наб╕р - зм╕нилася ситуац╕я, Людов╕к уклав догов╕р з Англ╕╓ю, ╕ потреба в найманих вояках в╕дкладалася.

"Слава тоб╕, Господи, - перехрестився вт╕шено Юр╕й. - Тут ╕ так ледве дишеться, а ще б мусили втратити чотири тисяч╕ шабель, - д╕ватися н╕куди, мали б тримати слово".

Як не сутужно з часом, але Юр╕й щомоц╕ старався не роз╕рвати давн╕х зв"язк╕в з ╓вропейськими осв╕тн╕ми та культурними центрами, а також попри плин рок╕в ╕ обставин не розгубити друз╕в. За давно заведеним порядком ╕ Немиричу, ╕ Виговському надходили, окр╕м лист╕в, регулярно газети з пров╕дних столиць - тлумача, як правило, не потребувалося, бо й Виговський знав к╕лька мов, ╕ Юр╕й майже десятком ╖х волод╕в ще з час╕в власних спудейських л╕т. Як випадала тр╕шки в╕льн╕ша хвилька, то можна було погортати французьк╕ "Gaze e de France" ╕ "L"Espion des cours de princes Chretiens", англ╕йськ╕ "Le Mercure Anglais" ╕ "The Moderate Intelligencer", н╕мецьку "Frankfur Post-Zeitung", голландськ╕ видання. Уважний читач м╕г день за днем в╕дсл╕дковувати под╕╖, як╕ в╕дбувалися на укра╖нських теренах. Немирич особливо ретельно переглядав "Gaze e de France", де з номера в номер йшли пов╕домлення з козацьких земель.

Г╕рша справа була з книгами, як╕ в╕дсл╕дковувати куди складн╕ше, та ще й м╕ж под╕ями та виходом видання часу чималенько зб╕гало. ╤ все ж, окр╕м книг Боплана ╕ Шеваль╓, на полицях в Немирича т╕снилися двотомна "╤стор╕я громадянських в╕йн останнього часу" Майол╕но Б╕зачч╕он╕, "Ск╕фсько-козацька в╕йна" Йоах╕ма Пастор╕я, прац╕ Л╕нажа де Вась╓на, Еразма Франц╕ска, те, що вдавалось з╕брати з праць В. С╕р╕, Г. Пр╕орате, С. Пудендорфа.

╤нколи, читаючи чергову працю про Визвольну в╕йну, Юр╕й х╕ба зубами спересердя м╕г скрегонути: не так, кричати хот╕лося, не так тут було, подив╕ться нарешт╕ на нас очима умитими!..

Сперш захопився Юр╕й було шостим томом "Театру ╢вропи", де поважне м╕сце, х╕ба в╕с╕мдесят стор╕нок, Визвольн╕й в╕йн╕ в Укра╖н╕ в╕дведено. Хмельницький тут "козацький генерал", "генерал╕симус", "хоробрий та хитрий", старшини у гетьмана "досв╕дчен╕ генерал-лейтенанти", хоробр╕ та мужн╕.

╤ все ж де╕нде з рядк╕в аж капа╓ жовта злоба, н╕як не вда╓ться автору приховати ворож╕сть до повсталого козацького люду. То вже пот╕м Юр╕й списався з друзями, ╕ т╕ опов╕ли, що автор тих в╕с╕мдесяти стор╕нок, н╕мецький ╕сторик Й. Г. Шледер, брав усе здеб╕льшого з голосу н╕мецьких найманц╕в, яким не раз в╕д козак╕в д╕ставалося... По Тридцятил╕тн╕й в╕йн╕ в Н╕меччин╕ не бракувало люду, що н╕ до яко╖ прац╕ не здатен був, х╕ба з мечем м╕г вправлятися. Вони вербувалися скр╕зь, де вдавалося, не бракувало ╖х в польськ╕й арм╕╖, - т╕льки п╕д Берестечком супроти козацтва двадцятитисячний корпус ╕шов.

Як переконати ╕сторик╕в тих, що за шабл╕ взялися русини не з добра вельми великого, що воля людин╕ може бути дорожча безпечного спокою?

Диво дивне╓, непросто траплялося переконати нав╕ть тих, кого знав особисто ╕ в неупередженост╕ ╖х не мав спочатку найменшого сумн╕ву.

Х╕ба рок╕в через п"ять п╕сля виходу книги "Ск╕фсько-козацька в╕йна" Йоахима Пастор╕я судилося Немиричу зустр╕тися з автором.

- Вас вигнали з сво╓╖ земл╕ за щиру в╕ру, заледве прихисток знайшли у нас, у русин╕в, але люду тутешнього ви так ╕ не зрозум╕ли, - дор╕кнув було Юр╕й знайомому давньому.

Немирич приязно ставився до Пастор╕я, с╕лезького н╕мця, такого ж антитририн╕тар╕я, як ╕ сам у роки, коли писалася книга. Йоахим Пастор╕й здобув сол╕дну осв╕ту, але як почалися гон╕ння на польських теренах на люд ц╕╓╖ реформаторсько╖ теч╕╖, то заледве спок╕й знайшовся вченому на волинських обширах. Немирич ще помагав Пастор╕ю влаштуватися вчителем, аби мав в╕н св╕й шматок хл╕ба.

- Марно карта╓те, - в╕дсварювався Йоахим. - Мо╓ д╕ло: знайти його величн╕сть факт ╕ описати ц╕лком безсторонньо.

"Ага, - сердився в думц╕ Немирич, - тебе б╕льше хвилю╓ його величн╕сть польський король та як запоб╕гти високо╖ ласки... А може, я гр╕шу, може, то просто в Пастор╕я на денц╕ душ╕ десь залягла образа - як почалася Визвольна в╕йна, то в╕н мусив т╕кати аж в Данциг ╕ там вже писати свою "Ск╕фсько-козацьку в╕йну".

От як попора╓ться в╕н ╕з Виговським, як перестануть гавкати врешт╕ гармати на ц╕й земл╕, то д╕ло тут можна поправити. Русин╕в-спуде╖в у ╓вропейських ун╕верситетах, таких, як в╕н колись був, тепер вже чимало, тож через них можна св╕ж╕ в╕стки з Укра╖ни доправляти у ╓вропейськ╕ газети. Бо дос╕ землю твою все чужими очима бачили в св╕т╕, ╕ нехай т╕ оч╕ не завше зл╕ та не завше недоброзичлив╕, але все ж то не власн╕.

От як попора╓ться в╕н...


33


В передостанн╕й день пилип╕вського посту, якраз перед Святвечором, коли д╕тлашня пробувала голоси, чи достатньо дзв╕нк╕ вони для колядок, а господин╕ мудрували й копошилися над п╕сними стравами, до ╤лл╕нсько╖ церкви у Суботов╕ наближалася жалобна процес╕я - з далеких московських кра╖в везли мертвого Данила Виговського. Збирався люд б╕ля храму ╕, хукаючи парою на морозяному пов╕тр╕, уп╕вголоса д╕лився новиною, доки труну, лунко на сн╕гу поскрипуючи, в церкву заносили.

- Замордували чолов╕ка, геть батогами пос╕чений...

- Оч╕ викололи ╕, кажуть, ср╕блом чомусь залили.

- А вуха вивернут╕ свердлом ╕ теж залит╕ металом.

Пальц╕ перер╕зан╕ ╕ ноги по жилах роз╕бран╕...

Мовчки розступався нажаханий люд, як п╕д╕йшла, вся в чорному на тл╕ цнотливо б╕лих сн╕г╕в, Данилова ж╕нка Олена, донька Богдана Хмельницького - п╕д руки ╖╖ р╕дн╕ вели, бо спотикалася часто ╕ переч╕плювалася. Заледве пор╕г храму переступила, рвонулася було вона з неспод╕ваною силою ╕ на кол╕на впала перед труною.

- Ой, господарю м╕й, господарю м╕й!

Чого ж бо нас полиша╓ш, - зд╕ймалося ввись голос╕ння ж╕ноче, тоненьке, пронизливе ╕ дзв╕нке, ще дзв╕нк╕ше, видавалося, у пов╕тр╕ колючому пом╕ж намерзлих за холоди новор╕чн╕ церковних ст╕н.

- Коли ж мен╕ тебе, м╕й чолов╕ченьку, дожидать?

Коли мен╕ столи застилать?

Чи мен╕ на Р╕здво, чи мен╕ на Великдень?

Чи на Святу нед╕лоньку?

А чи мен╕ з Миколи - та й н╕коли?

Голос Олени, навдивовиж р╕вний, ширяв над принишклим людом, ╕ якби не домовина, не присутн╕сть незрима в╕чност╕, можна було подумати, що ж╕нка просто сп╕ва╓, т╕льки мелод╕я то╖ п╕сн╕ дещо журна.

- В╕дк╕ль мен╕ тебе виглядать?

Чи з гори, чи з долини, чи з високо╖ могили?

Чи з глибокого яру, чи з далекого краю?

Та не йди ж полем, бо ноги поколеш,

та не йди ж морем, бо утонеш,

А йди поп╕д горою, та бери й мене з собою.

Та будуть, м╕й чолов╕ченьку, сади процв╕тать,

Та будуть зозуленьки кувать,

Будуть мен╕, нещасниц╕, жалю завдавать.

А я вийду за вор╕течка, та й буду питати:

"Ви зозуленьки сизеньк╕,

А соловейки малесеньк╕,

Та ви високо л╕та╓те,

Та далеченько бува╓те,

Чи ви не чули, чи не бачили

мого чолов╕ченька в╕рненького?

Як бачили, то хвал╕ться,

Як побачите, поклон╕ться..."

Легкий шеп╕т храмом прошелест╕в, як зайшов Юр╕й Хмельницький, - розступилися люди, ╕ Юр╕й тим коридором до сестри п╕д╕йшов та тихо руку ╖й на плече поклав. Олена в╕д неспод╕ванки злегка здригнулася ╕ скинула мимовол╕ братову руку; видавалося, н╕кого не бачила вона ╕ не чула, не вол╕ла бачити нав╕ть. Бо н╕кого нема, ╓ т╕льки в╕н, ╖╖ Данило, що з далеких дор╕г вернувся ╕ знову у дорогу лашту╓ться; оту найдовшу, останню дорогу...

Щомоц╕ Олена силилася втримати р╕вним голос, ╕ те довго вдавалося, та в якусь мить сила облишила ╖╖.

- Батьку, що ти нако╖в! - вирвався б╕ль ╕ не знав уже спину. - Нащо сир╕т по св╕тах через той Переяслав пустив... Нащо сир╕т ст╕льки через тебе... ╤ кост╕ тво╖ у сир╕й земл╕ проклинатимуть...

Олена рвалася з рук р╕дн╕, билася головою до кров╕ об домовину. Юр╕й не здатен був, ╕ нав╕ть не брався заспокоювати сестру, т╕льки кров ╕з розбитого обличчя р╕дня витирала. Чомусь на пам"ять напливали слова посланника Реч╕ Посполито╖ Казимира Беневського:

- Не т╕льки скорбота велика, але й навмисне безчестя всьому В╕йську - прислати замордованого гетьманового зятя, славну ╕ заслужену людину, вашо╖ милост╕ швагра...

Юр╕й затиснув до скреготу зуби, кам╕нним ставало лице, от т╕льки оч╕ слухатися перестали: замерехт╕ло навкруг геть усе, замерехт╕ло, покосилося ╕ попливло.


34


Як п╕дн╕мався дал╕ Немирич сх╕дцями Вавилонсько╖ веж╕, то все б╕льше траплялося йому на шляху дивини вс╕ляко╖, ╕нколи малозрозум╕ло╖. В зал╕ наступн╕й з десяток люду обступив було двох чолов╕к╕в, що затято у карти р╕залися, - аж виляскувало, як по черз╕ з силою били картою в ст╕л:

- Дядьк╕в х╕д!

- Базар.

- Бардадим!

- Великий шолом.

- Бочка!

- Гуляш...

Юр╕й не розум╕в, зв╕сно, тих сл╕в, що у картярському св╕т╕ у вжитку, але кожне з них на убол╕вальник╕в позначувалося вельми бурхливо. Його б╕льше ц╕кавили сам╕ картяр╕: один з вкороченими вусами ╕ пасмом волосся, що навск╕с спадало на лоба, т╕ фарбован╕ вуса нервово пересмикувалися час в╕д часу; другий же картяр мав вуса пишн╕ш╕, вправлявся здеб╕льшого одною рукою, бо друга чи коротша була, чи всохла.

На стол╕ перед ними зам╕сть грошей - лиш купка карточок-пап╕рц╕в з якимись надписами. Юр╕й гусаком стривоженим витягнув шию ╕ встиг, зазирнувши через плече переднього, прочитати лиш к╕лька надпис╕в: "Туреччина" - писалося на одному, "Польща" - на ╕ншому, ще на ╕ншому - "Чех".

- А той Немврод справд╕ мав л╕й в голов╕, - швидше сам до себе мовив було пишновусий, шелепаючи картами. - Отакенну вежу п╕дняв - благодать одна, в╕терець св╕женький на спец╕ пекельн╕й...

- Це той вавилонський цар Немврод, внук Хама, сина праотця нашого Ноя? - перепитали вкорочен╕ вуса. - Кажуть, в╕дважний був ╕ силу мав неабияку, а ще добре п╕дв╕шеного язика... То в╕н вговорив одноплем╕нник╕в сво╖х: н╕чого, мовляв, благоденство власне Богов╕ приписувати, л╕пше доблест╕ власн╕й, - ╕д╕ть за мною, казав, обороню вас в╕д Господа, якщо в╕н знову нашле потоп. Тож збуду╓мо вежу, аби з небом зр╕внятися, ╕ тод╕ н╕який потоп не страшний...

- Стривайте, стривайте, - легенько постукав пальцями себе по лоб╕ тод╕ пишновусий, пригадуючи сво╓. - Тож ми в сем╕нар╕╖ дещо проходили. Ще в пам"ят╕ дос╕ лишилося з Богослова ╤вана, з його Об"явлення:

"╤ прийшов один ╕з семи Ангол╕в, що мають с╕м чаш, ╕ говорив зо мною, кажучи: П╕д╕йди, я покажу тоб╕ засудження велико╖ розпусниц╕, що сидить над багатьма водами.

З нею розпусту чинили земн╕ цар╕, ╕ вином розпусти ╖╖ впивались мешканц╕ земл╕.

╤ в дус╕ пов╕в в╕н мене на пустиню. ╤ побачив я ж╕нку, що сид╕ла на червон╕й зв╕рин╕, переповнен╕й ╕менами богозневажними, яка мала с╕м гол╕в ╕ десять рог╕в.

А ж╕нка була одягнена в порф╕ру й кармазин, ╕ приоздоблена золотом ╕ дорогоц╕нним кам╕нням та перлами. У руц╕ сво╖й мала вона золоту чашу, повну гидоти та нечести розпусти ╖╖.

А на чол╕ ╖╖ було написане ╕м"я, та╓мниця: Великий Вавилон, мати розпусти й гидоти земл╕..."

- ╤ван Богослов напевне читав Геродота, - перебирав коротковусий замислено карти, все вагаючись, якою п╕ти. - Бо вельми детально, з╕ знанням неабияким пода╓ться у Богослова м╕ське багатство:

"╤ земн╕ купц╕ будуть плакати та голосити за ним, бо н╕хто не купу╓ вже ╖хнього вантажу, вантажу золота, ╕ ср╕бла, ╕ кам╕ння дорогоц╕нного, ╕ перел, ╕ в╕ссону, ╕ порф╕ри, ╕ шовку, ╕ кармазину, ╕ всякого дерева запашного, ╕ всякого посуду з слоново╖ кости, ╕ всякого посуду з дорогоц╕нного дерева, ╕ м╕дяного, ╕ зал╕зного, ╕ мармурового, ╕ кориц╕, ╕ шафрану, ╕ пахощ╕в, ╕ мирри, ╕ Ливану, ╕ вина, ╕ оливи, ╕ тонко╖ муки, ╕ пшениц╕, ╕ товару, ╕ в╕вц╕в, ╕ коней, ╕ воз╕в, ╕ раб╕в, ╕ душ людських..."

- Вертаючись до Немврода... Розумний ╕ хитрий то був чолов╕к, - пишновусий вправно вм╕в роздавати карти, т╕ ╕з шелестом розб╕галися ╕ ставали в точно призначене м╕сце. - Це треба мати талан: ╕з народу звичайного витворити особливий. Т╕льки ми, внуки Хама, учив Немврод, поряту╓мо св╕т, - ╕ йому в╕рили, на превеликий подив, та слухняно корилися. Т╕льки тут, в Вавилон╕, правда вселенська, казав, а ╕ншому Вавилонов╕ не бувати... А ще, вида╓ться, весь св╕т об╕цявся зв╕льнити в╕д облуди ран╕шо╖...

- Теж ╕дея толкова: ти в╕д мене когось зв╕льнив, я в╕д тебе, ╕ обо╓ ми визволител╕.

Кумедн╕ ╕стоти т╕ люди, думав Немирич, до картяр╕в дослухаючись. Простолюдина в╕чно навколо пальця обводить хитрий володар, на в╕йну в╕дправляючи, себто по власний зар╕бок, - просто так в╕н при тому не в╕дправить н╕коли, доки не набалака╓ всячини пишно╖. Ти вав╕лонець, мовляв, осердя справжн╕с╕ньке св╕ту, ма╓ш ╕нших в╕д неправдивого ╖х життя визволяти. ╤ простолюдин ковта╓ те ╖дло, щ╕пкою пристойност╕ зверху присипане, бо ╕ йому в╕д грабунку залишиться др╕бка. Та найстрашн╕ше попереду, коли сам себе вавилонець упевнить, що в╕н те осердя насправд╕, ╕ право вчити розуму ╕нших ма╓ в╕д роду чи перейшло по спадку: отод╕ хай забуде спок╕й сус╕д, ╕ далекий, ╕ близький, бо не матиме стриму орда вавилонська...

Картяр ╕з вкороченими вусами ╕ пасмом волосся на лоб╕ навск╕с раптом гребтися став у пап╕рцях на стол╕:

- "Русин╕в" не бачу... Отут вони, п╕д "Польщею", "Румун╕╓ю" та "Москов╕╓ю" щойно були.

- Програв десь ран╕ше, не пом╕тивши нав╕ть, - всм╕хались поблажливо пишн╕ вуса. - Бувало таке, може, лишилось на пам"ят╕, як слов"янський правитель Светослав Сурин╕я л╕т отак з тисячу тому з дожем венец╕анським П"╓тром II в шахи на ц╕л╕ кра╖ни грав. Ф╕гуру дож неуважний якось прогавив, тож м╕ста Далмац╕╖ Светославу враз в╕д╕йшли. Недарма ж в╕дтод╕ на герб╕ в хорват╕в шахова дошка...

Ненароком з рукава пишновусого картяра випав якийсь пап╕рець, ╕ те не вкрилося в╕д суперника:

- От чого в тебе всохла рука - з╕рвався на ноги обурено в╕н. - Махлював тою рукою, тому й усохла...

- Та з тими русинами завше клоп╕т, - журно в╕дказував пишновусий, н╕трохи не зн╕тившись. - Я мав стати царем, а от мушу, вигнаний з сем╕нар╕╖, схимником бути: дванадцять монастир╕в в╕дв╕дати велено.

- ╤ в мене з ними морока... Надумався якось поляк з литвином та русином в одну державу злитися... Через них та в╕йна на пси з╕йшла, та, що першою св╕товою мали назвати. ╤ другу теж затулили собою - м╕й сх╕дний пох╕д на папер╕ лише зостався. Мав я ого-го ким стати, натом╕сть лишився художником вуличним, обридлив╕, зненавислив╕ писки за м╕дяки ось малюю...

- Не кажи, майн камерад, - переклав люльку в коротшу руку суперник, а справною карти у пальцях вмить роз╕гнав слухняним в╕ялом. - Мен╕ теж масть випала вождем колись стати, та тро╓ от╕ ще й московит╕в до спулки взяли - через угоду якусь з╕рвалося те, що гордо назвати б мали Всесв╕тньою Шарпаниною...

Юр╕й не м╕г зрозум╕ти, про що балакають т╕ картяр╕ ╕ чого зам╕сть грошей у них пап╕рц╕, але достеменно в╕н втямив, що ненависний картярам цим затятим догов╕р таки став ╖м чомусь впоперек дороги - ╕ та дорога могла бути лихою ╕ бол╕сною...


35


- На Москву! - зам╕сть в╕тання казав ти тод╕ Виговському. - Тепер ╖й остання паша.

- С╕рко ╤ван нам у спину ножем, - мовив неголосно гетьман. - С╕рко п╕шов на ╖хн╕ улуси. Натом╕сть Трубецький листа он прислав, зна╓те, добрий такий ╕ кровопролиття нав╕ть не хоче. Ось йому в╕дписую...

Ти швидко б╕жиш гетьмановими вив╕реними р╕вненько рядками, такими знайомими. "Добре й сам╕ ви зна╓те, що ми нин╕шн╕й м╕жусобиц╕ та кровопролиттю м╕ж християнами ан╕ найменшеньких не дали п╕дстав, ╕ не т╕льки сам╕й ╖х царськ╕й величност╕, а й вам особисто не раз писали, аби мати добру раду-пораду; так ╕ тепер, бачить Бог, неладу не бажа╓мо ╕ Бога просимо, якби в╕н серця непримирн╕ до братолюбства навернув, ╕ нехай кров християнська впаде на голову того, хто бажав ╕ бажа╓ ╖╖ пролити. Зг╕дно з побажанням вашим, ╕з в╕йська нашого людей двох, трьох чи чотирьох для розмови про р╕зн╕ добр╕ д╕ла пошлемо, т╕льки неправди б яко╖ ╖м не вчинили, ╕ сам з вами з╕йдуся, аби чесн╕ були стосунки. А м╕ж тим ви пишете, що п╕д Конотоп приходили не задля в╕йни, а для розмови та усмирення хатньо╖ м╕жусобиц╕, то де ваша правда? Хто та коли десь бачив, щоби з такою раттю на розмову збиралися? В Конотоп╕ н╕якого сво╓в╕лля та м╕жусобиц╕ не було: нав╕що було туди ╕ти? Ви на винищення наше ╕ викор╕нення люду нашого приходили, Борзну вирубали ╕ людей в полон похапали, про що виправдатися н╕як вам не вдасться. Бо тамтешн╕ люди не т╕льки п╕дстави н╕яко╖ вам не давали, але й ратникам вашим не йшли супроти, а якби оборонялися, то скоро б ╖х не взяли"...

- Пошлемо сво╖х посланц╕в у Путивль, але й вони хай присилають до нас у Батурин, - додав на словах до листа ╤ван Остапович.

- Гетьмане, що з вами? - з подиву не мовив, а х╕ба з╕ злост╕ прошип╕в ти тод╕. - Гетьмане, ти ж в заруб╕ тяжк╕й був, а не на козацьк╕й гулянц╕: чи протверезися, чи з╕ сну дивного врешт╕ прокинься...

Х╕ба з обурення чи мо" з чого ╕ншого аж пересохло в тебе у рот╕: як гетьман не втямить, що пролита п╕д Конотопом ╕ Лохвицею кров не остання, що заздр╕сне мосхове око завше сюди дивитися буде, а в╕чно голодний рот облизуватиметься; шансу ж тепер╕шнього доля не скоро дару╓.

- Гетьмане, з ким теревен╕ правити хочеш? Т╕льки гармати мають тепер балакати...

- Не гаряч╕ться вельми, якби зима ото зараз була, то л╕д вам до скрон╕ прикласти радив би, - таким же зимним голосом в╕дказав Виговський.

- Гетьмане, не скоро ще такий час нам засв╕тить, - заледве тамував ти зл╕сть, ковтав ╖╖ ╕ не м╕г заковтнути. - Цар Олекс╕й Михайлович у жалобному одяз╕ вийшов до московського люду спов╕стити про його розгром п╕д Конотопом, уряд виводять тихенько вже ╕з Москви, бо наступу нашого остер╕гаються, а ╖хн╕ во╓начальники сам╕ визнають, що б╕льше тако╖ к╕нноти, що згинула, н╕коли не матимуть... В царя Олекс╕я справжня ╕стерика, ось почитайте, як в╕н балака╓ ╕з Ромодановським...

Виговський несп╕шно взяв з тво╖х рук ╕ поб╕г очима по коп╕╖ перехоплено╖ грамоти; обличчя його незрушним лишалося, х╕ба ╕нколи л╕ва брова злегка пос╕пувалася.

"Врагу креста Христова и новому Ахитофелу, княз Григорью Ромодановскому. Воздаст тебе Господь Бог за твою к нам великому государю прямую сатанинскую службу, яко же Дафану и Авирону и Анании и Самфире. Ане клялися Духу Святому во лжю, а ты Божие повеление и наш государев указ конечно исправил, якоже Июда продал Христа на хлебе, а ты Божие повелиние и наш государев указ и нашу милость продал же лжею"...

Виговський на мить приспинився ╕ потер пальцями оч╕, мовби в╕д того букви ч╕тк╕шими стануть.

"И ты дело Божие и наше государево потерял, потеряет тебя самово Господь Бог и жена и детки твои узрят такие же слезы, как и те плачют сироты, напрасно побитые. И сам ты треокаянной и безглавной ненавистник рода христанского и наш верной изменник и самово истинново сатаны сын и друг дияволов, впадешь в бездну треисподнюю, из нея же нихто возвращался"...

- Ви дивитесь лише в один б╕к, - в╕дклав коп╕ю грамоти Виговський ╕ раптом заговорив р╕зко, з притиском: - А роззирн╕ться навкруги... Чи варто нам повн╕стю здатись на польську ласку ╕ вже зараз переступити московську границю? Спод╕ватися, що над╕йде польське в╕йсько в числ╕ потр╕бному - та де воно? Ми т╕шилися Гадячем та сеймом, але ма╓мо за угодою вивести ╕з Волин╕ сво╖ залоги, нам заборонен╕ дипломатичн╕ зносини. А в╕д мене зажадали секретно╖ в╕дмови нав╕ть в╕д того, що варт╕сного лишилося в угод╕. Скасовано конф╕скат ма╓тностей шляхти, що зв"язалася з козаками, - чи з ╕скри ц╕╓╖ не бубухне чимале полум"я?

В╕чн╕ сумн╕ви тво╖, гетьмане, думав ти, ковтаючи г╕ркоту. Недарма ж Беневський, лукаво всм╕хаючись, в оч╕ тоб╕ сказав, що "Виговський не под╕ля╓ ╓ретичних видумок Немирича". Як╕ ж то видумки, добр╕ панове, з ус╕╓╖ сили пнутися, аби ця земля порядки не г╕рш╕ мала, ан╕ж у Швейцар╕╖ чи Голланд╕╖, аби люд на ц╕й земл╕ жив не г╕рше народу тамтешн╕х кра╖в. А може, справд╕ ╓ крихта ╕стини в тих чутках, що шепу-перешепу бродять пом╕ж старшинами? Мовляв, угода в Гадяч╕ потр╕бна була Виговському, аби запоб╕гти корол╕всько╖ ласки та пот╕м втекти з╕ скарбами ╕ при ньому надбаними, ╕ ще при Хмельницькому. Н╕, Немириче, ти не опустишся до р╕вня цих пл╕ткар╕в, ти добре в╕да╓ш: ╕ при пок╕йному гетьманов╕, ╕ зараз Виговський належав до тих, кому справд╕ бол╕ло, як видирали добр╕ сус╕ди з укра╖нського т╕ла жив╕ шматки, користуючись нашим трудним становищем.

- С╕рко ╤ван нам у спину... п╕дло ножем, - мовив неголосно гетьман. - С╕рко за Трубецького наказом п╕шов на татарськ╕ улуси, ╕ хан в╕йсько сво╓ тепер забира╓ для захисту. Нема у нас б╕льше цього союзника...

То обвал, подумалося тоб╕ з холодним споко╓м, з ясн╕стю думки, яка мимовол╕, сама по соб╕, без зусилля найменшого прорахову╓ найближч╕ под╕╖ й трапунки; то обвал, схожий на той, що в горах бува╓, коли з кам╕нця одного почина╓ться раптом зрушення сн╕гу: сперш невеличке, так соб╕, поб╕г вниз сн╕жний струмочок, на очах той струмок сн╕говою р╕кою ста╓, а дал╕ вже суне нестримна лавина, гр╕зна сум╕ш кам╕ння й сн╕г╕в, суне жорстока й безжал╕сна лава, що зм╕та╓ все на сво╓му шляху, пада╓ з гучн╕шим дедал╕ гуркотом, який перероста╓ невмолимо в розкотистий ╕ оглушливий гр╕м...


36


Василина ц╕лилася з мушкета в молодого, що рвучко руками махав, оф╕церика чи якогось там начальника в московському в╕йську, бо хто ж з в╕ддал╕ толком чин розбере, ц╕лилася ретельно, як вчила ╖╖ сестра; сперш мушкет приц╕л мав у голову, але ╖й жаско було чомусь так стр╕ляти, тож перевела ц╕вку на груди. Але й в такому раз╕ все не наважувалася вистр╕лити.

╥й шкода було цього молодика, бо в╕н ще так мало на св╕т╕ прожив, тому й зла, напевне, багато вчинити просто не встиг. ╤ Василина перевела мушкета на старшенького, який так само, судячи з усього, мав право розпоряджатися, бо до нього час в╕д часу п╕дскакували г╕нц╕, в╕н ╖м щось наказував, ╕ т╕ притьма, не гаючись, кудись б╕гли. Оцей чолов╕к достеменно, думалося Василин╕, гр╕х╕в непростимих надбав куди б╕льше, в такого найперш кулю варто послати; але ж в нього, ймов╕рно, ╓ д╕ти, може, й маленьк╕, тож не випада╓ ╖х сиротами залишати. Вона все ц╕лилася ╕ все вагалася, аж доки оч╕ не почали сльозитися, ╕ постать сама московита, ╕ все навколо попливло ╕ замерехт╕ло.

То мав би бути ╖╖ перший постр╕л, якби т╕льки вона врешт╕ зважилася натиснути на гачок. Коли оклигала тр╕шки потому, що випало ╖й пережити ╕ вистраждати в останн╕ часи, то к╕лька дн╕в з голови н╕як не здатна була вигнати думку, яка набридлою осою безперервно кружляла, дзижчала ╕ не давала спокою: що л╕пше з собою зробити, аби вкоротити цього ненависного для само╖ себе життя. А врешт╕, набравшись в╕дваги, п╕шла в канцеляр╕ю ╕ стала проситися дов╕рити ╖й ту саму справу, що сестра ╖╖ колись нею волод╕ла так вправно. Спершу писар, що здеб╕льшого завдання ╖й з Матв╕╓м ран╕ше давав, волом впирався:

- Та ви в нас нишпорка чи не краща...

- Не т╕льки св╕тла, що в в╕кн╕... Сестра моя, сам╕ зна╓те, вельми вправним стр╕льцем була. А ще напевне чули, чи в бурс╕ або академ╕╖ вчили, про ж╕нку козацького сотника Семена Мотори Варвару. Хай то тридцять л╕т тому було, за Якова Острянина, коли Жовнин на р╕чц╕ Сул╕ боронили, але ж було...

- Нам конче ж╕нки-нишпорки зараз потр╕бн╕, - твердив сво╓ чолов╕к.

- Не хочу я б╕льше нишпорки, дайте мушкета, - ╕ соб╕ впиралась вона, аж доки не спало на гадку:

- Он шапка у вас новенька, дорога вельми, напевне... А п╕дкиньте-но вгору ╖╖, чи не вц╕лю...

Писар таким зизом глипнув на гостю, наче вона не лише прод╕рявити, а й зовс╕м нам╕рилася в╕д╕брати його новенький коштовний скарб: мовчки надряпав к╕лька рядк╕в ╕ тицьнув пап╕р Василин╕.

╤ ось вона тут, б╕ля Шаповал╕вки, арм╕я Виговського просува╓ться в напрям╕ Конотопу... Василина ц╕л╕ сво╓╖ таки досягла, вона ма╓ мстити тепер, за кривду ╖╖ не один голову повинен покласти, от т╕льки... От т╕льки не може, не здатна, браку╓ сили зробити той перший постр╕л.

Бо, гадалося ╖й, оте тенд╕тне й тоненьке, що стиха вителеньку╓ в кожн╕й людин╕ ╕ зветься ╖╖ життям, насправд╕ не людин╕ належить, а тому ╓диному Господарю, через якого все сталося... ╤ не випадково самогубц╕в не дозволяють на кладовищах ховати, бо самогубець не на сво╓ насправд╕ п╕дняв руку, не на свою власн╕сть, в╕н перевищив дозволене ╕ допустиме...

- Дитино, тоб╕ погано? - об╕рвав думки ╖╖ старий козак, приставлений заряджати мушкета; об╕рвав на п╕вдороз╕ думки, що в"язалися ос╕нньою павутиною ╕ к╕нця ╖м не видно було.

- Н╕, батьку, - сполошено стрепенулася було ╕, заплющивши оч╕, смикнула, не ц╕лячись, за гачок мушкета.

Гримнув постр╕л, в╕тер в╕дносив дим, а коли розплющила оч╕, то ще встигла побачити, як той старший начальник, незграбно змахнувши рукою, мов неслухняним веслом, почав пов╕льно хилитися вб╕к ╕ сповзати з коня.

На другу м╕шень свою Василина вже не заплющувала очей, т╕льки якось занадто ретельно ╕ довго м╕рилася, третього вибрала за найбагатшим одягом, наск╕льки те розр╕знити могла, а ще наступн╕ ╕ запам"ятовуватися перестали...


37


Юр╕й Немирич з невеликим загоном йшов м╕ж Кобижчою ╕ Свидовцем, йшов пом╕ж визр╕лих пшениць ╕ вусатих ячмен╕в, що в╕дливали густою насиченою жовтизною, - ╕ в╕д того тихого св╕тла нав╕ть обличчя, видавалося, перебирали кольори жнивних пол╕в. От т╕льки не видно женц╕в на порожньому пол╕, що серпа зачекалося, з негадано╖ причини т╕, хто завше не шкодував мозол╕в задля ц╕╓╖ земл╕, раптом забули св╕й предков╕чний обов"язок перед нею, натом╕сть всупереч слову Христовому з неабияким заповзяттям взялися нищити та губити соб╕ под╕бних - ╕ не було вже ╖м ╕нтересу до лану, що стиха осипатися починав...

Раптом попереду з"явилася хмара куряви, довол╕ розмашиста, не схожа зовс╕м на куряву в╕д с╕льсько╖ череди. На всяк випадок Немирич, в╕д гр╕ха подал╕, звернув на б╕чну дорогу, що вела кр╕зь нестарий сосняк. Заг╕н рухався такою ж розм╕реною риссю, х╕ба б╕льш сторожко вершники роззиралися по боках.

Раптом з виляском пролунало к╕лька постр╕л╕в, висипали з л╕су к╕нн╕ ╕ п╕ш╕, дзенькнули, схрещуючись, шабл╕. Немирич не зразу м╕г оц╕нити число нападник╕в, що сипалися й дал╕, мов з лихого м╕шка, в╕н в╕дбивався разом з╕ сво╖м загоном. Шабля його вправлялася з висвистом, орудувати нею йому було довол╕ зручно ще й тому, що з обох бок╕в прикривали два козаки, ладн╕ хлопаки, яким, видавалося, за ╕грашку под╕бн╕ напади й зас╕дки.

Судячи з усього, м╕ркував тим часом Немирич, нападниками були дейнеки полковника Тимоф╕я Цицюри, що став на московський б╕к. В одяз╕ обшарпаному, погано озбро╓н╕ - п╕ш╕ ╕нколи мали х╕ба вила одн╕ чи дрючки, вони дивували Юр╕я особливим якимось блиском в очах. "Недарма ж ╖х дейнеками нарекли, в╕д турецького однойменного слова "кий чи дрючок", - думалося з г╕ркотою.

А в зблисков╕ ╖х очей бачився Немиричу мисливський азарт ╕ жад╕бн╕сть виголодн╕лого хижака, невтолима спрага легко╖ дарм╕вщини, бо в╕д╕брати готове куди прост╕ше, н╕ж вижати лан, що вже осипатися почав; недарма ж пом╕ж небосяцького люду утвердилась думка, що дейнеки б╕льше грабують, ан╕ж збираються московському царю помогти св╕й же край воювати, хоча московити, н╕де правду сховати, таки вправно ╖х руками жар загр╕бали. Але, диво дивне╓, не було у Немирича зараз ненавист╕ до цих озлоблених та з лют╕ перекошених облич, до цього наброду, що ц╕лив шаблею, списом або й вилами кожно╖ мит╕ в нього ╕ його побратим╕в: забагато лихих под╕й за останн╕ часи траплялося, щоб звичайний народ, що сумирно соб╕ копирсався у власн╕й землиц╕, до сьогодн╕шнього стану довести... Як запалахкот╕ла Укра╖на одинадцять л╕т тому, то полум"я те п╕сля Жовтих Вод, Корсуня та Пилявц╕в так ╕ дос╕ ще не згасало; нав╕ть ╕ не одинадцять л╕т, бо й в тридцятих ще згарищ стачало, ╕ в двадцят╕ роки люду на ц╕й вогненн╕й земл╕ сьорбонути чималенько лиха судилося. Тож далеко не кожному, духом некр╕пкому, вдавалося вистояти на ногах, коли в╕д дом╕вки лиш поп╕л в╕тер розв╕ював ╕ с╕м"я вся загинула; несло тод╕ слабкодухого у дейнеки, у згра╖, де розб╕й ставав щоденним життям, ╕ тим життям нещасн╕ ще й хизувалися.

- Ц╕лься он в того, з золотими ╜удзиками! - долинав до Немирича з-пом╕ж шумовиння бою надтр╕снутий голос якогось дейнеки, ╕ Юр╕й не зразу втямив, що то мають саме його на уваз╕ - м╕дн╕, дбайливо начищен╕ ним ╜удзики, що виблискували на сонц╕, нападники за золот╕ сприймали.

Ще смикнувся в╕н було вирватися ╕з оточення, та намарне, щ╕льне к╕льце не пробити...

Невправних, ненавчених супротивник╕в вояки Немирича с╕кли ╕ кришили, але з сосняку все нов╕ дейнеки з гучним криком вискакували, козака-охоронця поряд з Юр╕╓м куля звалила, ╕ тепер йому в╕дбиватися стало куди клоп╕тн╕ше. А ще через якусь хвилю впав ╕ другий козак, п╕д самим же Юр╕╓м к╕нь, судорожно захрип╕вши, почав ос╕дати та на б╕к завалюватися.

Вихопивши ногу ╕з стремена, Немирич тепер в╕дбивався п╕шки, дивлячись, як прорубують соб╕ дорогу до нього для помоч╕ ╕нш╕ козаки. Дивне життя, промайнула думка, ти полишив с╕м"ю, ма╓тност╕ неабияк╕, чи не найб╕льш╕ у ц╕й кра╖н╕, яких з надлишком вистачило б нав╕ть правнукам, ╕ подався щось здобувати - для кого? Для ось цього дядька з одутлуватим лицем, наче з перепою, а може, ╕ справд╕ з перепою п╕сля вдалих трофе╖в з одинокого хутора, п╕сля грабунку безпом╕чного старця чи одиноко╖ ж╕нки, отого дядька, що невм╕ло ╕ кострубато хоче якось шаблюкою, мов коцюбою, марно тебе д╕стати?

А що поганого, як ╕ для нього?

Що поганого в тому, якщо ця верем╕я велика заварилася задля вс╕х, ╕ при т╕м числ╕ задля тих, кого життя потоптало, душ╕ у мул виквацяло, для кого пограбований шмат сала чи ж╕ноча запаска стали щемким неабияким святом? Хто випере душу таку ╕ на рос╕ та сонц╕ виб╕лить? Добре щасливим ╕ праведним, т╕льки в╕д неправедних вс╕ в╕двертаються...

Але ж не вс╕ подалися в дейнеки, хоч як випадало несолоно, велемудра доля не раз молотила людину, наче снопа, - встояти все ж на ногах ╖й вдалося. Он Василина з Матв╕╓м, попри молод╕сть, вида╓ться, сповна скуштували терпкого смаку життя, та ╕ншу дорогу соб╕ облюбували. Куля сл╕па Василину наздогнала вже зовс╕м наприк╕нц╕ п╕д Конотопом, коли зримо розгром московит╕в вс╕м бачився, а менше, н╕ж через годину, гарматне ядро пошматувало груди Матв╕ю...

- Жупан панський побережи! - знов кричав той самий надтр╕снутий голос, що блискуч╕ ╜удзики перед тим уподобав.

Неспод╕вано Юр╕й в╕дчув, як в спину кольнуло, перш то було мов звична колька, та вже у наступну хвилю б╕ль немилосердно обп╕к ус╕ груди; ще з тих грудей вихопилося "╤сусе Христе, спаси мене!"; але вже сонце, що безрушно зависло над незжатими полями, раптом стало чомусь дивовижно швидко зб╕льшуватися у розм╕рах ╕ за якусь мить розлилося та заполонило усеньке небо: це всеохоплююче сяйво спалахнуло неймов╕рно стр╕мко ╕ так само згасло, зм╕нившись на густу й непроникну, чорно-синю тем╕нь.

- Жупан тв╕й, а взувка моя!

- Грош╕, дурн╕, шукайте!

- П╕д с╕длом у його коня золота, певне, пуд!

- Куди, падла, сунешся! Жупан м╕й ╕ все у кишенях мо╓!

Застиглий погляд Немирича дивився тепер вже у вспоко╓не небо, а його самого в ус╕ боки шарпали, посп╕хом здирали взуття ╕ одяг та з тою самою нетерплячкою нишпорили кишенями; ╕ чим довше нишпорили, тим розчарован╕шими, а пот╕м ╕ роздратован╕шими, аж зеленими ставали ╖хн╕ обличчя.

- Ан╕ шеляга... Скупиндра! - сказав той, з одутловатим лицем, ╕ спересердя в╕стрям шабл╕ штрикнув вже голе т╕ло, бо одяг вмить рознесли.

- Бовдур! - мовив знервовано ╕нший ╕ соб╕ штрикнув шаблею.

- Худоба!

- Бевзь!

Вони п╕дходили по черз╕, ╕ кожен штрикав безпом╕чне т╕ло, докидаючи ╕ сво╓ лайливе сл╕вце.

Врешт╕ сколотого та зраненого загорнули в м╕шковину ╕ кинули у болото - збулькувало воно якийсь час потому, доки вир╕внялося багно ╕ затихло.

- Чоботи зат╕сн╕ у литц╕, мат╕р його, - цвиркнув кр╕зь зуби дейнека, що пручався й тужився марно халяви до кол╕н дотягти. - Хр╕н з ним, вдома надр╕жу...

А небавом в лист╕ ар╕анки Катерини Любенецько╖ до ╖╖ сина Стан╕слава, приятеля, м╕ж ╕ншим, Стефана Немирича, йтиметься: "Козаки знову не дотримали слова, ╕ в╕д ╖х руки у страшний спос╕б загинув бунт╕вник проти Господа ╤суса, п╕дкомор╕й, котрому Господь швидкий ╕ справедливий суд вчинив хлопськими руками, що йому ран с╕мдесят ╕ б╕льше завдали. А як його рубали, кричав: "Господи ╤сусе, порятуй мене тепер!", - так розказував той, що сам те чув, бо був з ним, але вт╕к в╕д того погрому. Убивши ж його ╕ обдерши з усього, в дранку просту загорнули ╕ в яму скинули. А сталося те п╕д селом Веприком, ╕ там в могил╕ лежить. Хоч би хот╕ли т╕ло його знайти, то неможливо. Не помогло йому й те, що русином зробився".

Одн╕ католики писали про загибель Немирича ╕з зажурою щирою, ╕нш╕ не здатн╕ були приховати вт╕хи. Зате в Москв╕ рад╕сть не мали п╕дстав та╖ти: "Найб╕льшого злод╕я ╕ ╓ретика Немирича п╕д Виковим мужики убили"...


38


Немирич п╕днявся на ще один поверх Вавилонсько╖ веж╕, ╕, на його подив, тепер перед ним в╕дкривався кра╓вид, до щему схожий на знаний з дитячих л╕т, - латки пол╕в, що р╕ллею чорн╕ли серед пасовищ та с╕нокос╕в, перел╕ски, як╕ спалахнули немислимими ос╕нн╕ми барвами, такими вже розма╖тими, що не вигадати навмисне, х╕ба присняться.

Видолинком посувалося велике в╕йсько, польське, очевидячки, якщо судити по крилатих гусарах, а он козацьк╕ ряди на чол╕ з ╤ваном Виговським, тисяч╕ дв╕, певне, ╕де. ╤ ще заг╕н укра╖нський: Боже, тож його веде р╕дний брат, Стефан Немирич.

Ще так рано, щойно св╕тало, приморозок поср╕бнив пожухпу ╕ зжовт╕лу траву та на деревах листя, останн╓, що в╕дчайдушно осен╕ не корилося та опадати н╕як не хот╕ло, - дивним чином Юр╕ю бачилося все, немов на долон╕, нав╕ть обличчя в╕н вир╕зняв.

Рос╕йське в╕йсько, що заблукало так далеченько чомусь в╕д р╕дних земель, ма╓ з╕ткнутися з польським ╕ укра╖нським... Ще перед бо╓м боярин Василь Шереметь╓в проводив в╕йськову раду: в╕н так сперся на ст╕л обома руками, що той т╕льки ображено скрипнув:

- Ма╓мо д╕йти до сам╕с╕нького Кракова, взяти в полон польського короля. ╤ тод╕ його, голубчика, в ср╕бних кайданах повезу до його величност╕ государя московського Олекс╕я Михайловича.

Боярин вже бачив в ум╕, як змусить володаря чужинського кланятися його царю-батюшц╕, як дозволить милостиво нарешт╕ государеву руку поц╕лувати.

Шереметь╓в п╕дв╕в оч╕, ╕ погляд його впав на ╕кону Христа Спасителя:

- Не вважатиму тебе Богом ╕ Спасителем, - помахом руки вказав на ╕кону боярин, - якщо не поможеш мен╕ подужати ╕ в полон узяти короля ляського.

Кивали головами зг╕дливо во╓начальники.

Та пошкодував за сво╖ слова боярин, як оточили таб╕р його польськ╕ ╕ укра╖нськ╕ в╕йська, ще й татар над╕йшло чималенько, - ноч╕ все холодн╕ш╕, ст╕н на калюжах, л╕д тоненький зранку сто╖ть, про фураж залишилися х╕ба згадки, бо й миш╕ зреклися, з голоду все глибше запал╕ щоки в вояк.

- На допомогу нам, як царський п╕дданий, гетьман Юр╕й Хмельницький ╕де. В╕йська в нього тридцять тисяч, - т╕шив во╓начальник╕в Василь Шереметь╓в, в╕дводячи оч╕.

Натом╕сть кр╕пко задумувалося козацтво в московському табор╕, що п╕д булавою Тимоша Цецюри було, як в╕д Стефана Немирича в╕дозви п╕шли:

- Не звоюйте соб╕ неволю... За московський ╕нтерес не варту╓ головами накладати.

Скоса тепер Шереметь╓в зирив на старшин козацьких - на в╕йськов╕ ради нав╕ть запрошувати перестав. Юр╕й Хмельницький теж н╕ в Ки╓в╕ не був на в╕йськов╕й нарад╕, н╕ в обоз╕ московського в╕йська п╕д Котельнею. Р╕к оце мина╓, як привезли в домовин╕ Данила Виговського, поглумленого ╕ вистражденного, ц╕л╕с╕нький р╕к, а в вухах ╕ дос╕ не стиха╓ сестрине голос╕ння.

Навдивовиж р╕вний, Оленин голос ширяв тод╕ над принишклим людом, ╕ можна було подумати, що ж╕нка просто сп╕ва╓, т╕льки мелод╕я то╖ п╕сн╕ дещо незвична.

Не дай, Боже, слухати под╕бних п╕сень.

- В╕дк╕ль мен╕ тебе виглядать?

Чи з гори, чи з долини, чи з високо╖ могили?

Чи з глибокого яру, чи з далекого краю?

Та не йди ж полем, бо ноги поколеш,

та не йди ж морем, бо утонеш,

А йди поп╕д горою, та бери й мене з собою...

╤ не м╕г гетьман нав╕ть сердитися на сестру, що проклинала р╕дного батька.

Не може н╕як посп╕шати Юр╕й Хмельницький Шереметь╓ву на п╕дмогу, допоки в душ╕ озиватиметься сестрин чи то злегка простуджений, чи просто з╕рваний голос.

Шереметь╓в нарешт╕ зважився на в╕дчайдушне:

- Нема╓ нам тут порятунку. Пробиваймося, - в╕ддав наказ.

В н╕ч на Покрову таб╕р рушив, вишикувавшись в квадрат. На старому м╕сц╕ ще довго палали багаття, малюючи ╕скрами жовт╕ розчерки в н╕чному похмурому неб╕ - то гор╕ли вози, яких несила з собою забрати. Три атаки першого дня походу "квадрат" витримав, а врешт╕ московит╕в збили з дороги, в б╕к л╕су, де лише болото чавкало п╕д ногами, збулькувало знущально, наче кпилося ╕ пророкувало непростий завтрашн╕й день.

Врешт╕ послухали Стефана Немирича козаки з московського в╕йська - на б╕к Юр╕я Хмельницького переходять полки на чол╕ з самим Тимошем Цецюрою.

Ще було во╓вода ки╖вський, князь Барятинський, з чотирма тисячами на п╕дмогу Шереметь╓ву рушив, та дал╕ Брусилова йти побоявся. 26 жовтня з московського табору ви╖жджа╓ думний дворянин ╤ван Ак╕нф╕╓в просити миру - то вже не арм╕я, х╕ба госп╕таль на сухоти хворих в╕д ноч╕вл╕ в морозн╕ ноч╕ на сир╕й земл╕, а ще голодом зморен╕, бо й коней по╖ли давно, ╕ кост╕ ╖х переварювали вкотре.

Четвертого листопада Шереметь╓в кап╕тулював. Мовчки стр╕льц╕ складали мушкети, до яких вже й пороху не було та куль, мовчки так само у колону похмурих бранц╕в вони шикувалися.

А ще передбачила кап╕туляц╕я триста тисяч рубл╕в контрибуц╕╖, Ки╖в зв╕льнити, Черн╕г╕в та Переяслав.

Найг╕рше сталося з переможеними в н╕ч з четвертого на п"яте листопада - польськ╕ ╕ укра╖нськ╕ старшини не змогли стримати татар, вони вв╕рвалися в обеззбро╓ний таб╕р, ╕ з гиком та улюлюканням почалося справжн╕с╕ньке полювання, мов на дичину безсловесну. Арканами ловили московит╕в, розстр╕лювали з лук╕в непок╕рних: писали згодом, що тисяч десять на м╕сц╕ лягло, а ще в╕с╕м тисяч в ясир утрапили, ╕ судилося ╖м небавом м╕ряти курн╕ дороги в неблизький Крим, а дал╕ на ринки нев╕льнич╕.

Боярин Василь Шереметь╓в б╕льше не мр╕яв взяти у ср╕бн╕ кайдани ляського короля, бо йому самому над╕ли кайдани, щоправда, не ср╕бн╕, звичайн╕, зал╕зн╕, та ще й ╕ржав╕, як╕ йому тепер не скидати принаймн╕ до двох десятк╕в л╕т - не посп╕шатиме государ Олекс╕й Михайлович викупляти вельми в╕рного свого слугу.

П╕д Слободищем, тут же, на пол╕ бою, п╕дпису╓ гетьман Юр╕й Хмельницький мирну козацько-польську угоду: в н╕й догов╕р попередн╕й Укра╖ни з Москов╕╓ю касу╓ться, в найголовн╕шому повторю╓ться все з Гадяцько╖ угоди, от т╕льки й згадки нема про омр╕яне Юр╕╓м Немиричем Велике княз╕вство Руське з правами держави...


39


Як п╕днявся Немирич на поверх наступний то╖ веж╕ у Вавилон╕, то побачив особу царственну, в одяз╕ злотом ╕ ср╕блом розшит╕м, а перед нею голови похилили муж╕ немолод╕.

- Я, цар Навуходоносор, був спок╕йний в сво╓му дом╕, ╕ щасливий у палат╕ сво╖й. Але ось побачив я сон, ╕ в╕н настрашив мене... Тож з╕брав оце вас, вс╕х мудрец╕в вавилонських, заклинач╕в ╕ чар╕вник╕в, халде╖в та в╕щун╕в, аби потлумачили дивне вид╕ння на лож╕ мо╓му.

Цар Навуходоносор приспинився було, поглядом неквапливим пов╕в рядочком гол╕в похилених мудрец╕в та халде╖в, але т╕ голови опускалися ще нижче, бо н╕хто не мав твердо╖ певност╕ у в╕дгадц╕:

- Я бачив, аж ось дерево серед земл╕, а вишина його велика... В╕ття його гарне, пл╕д розк╕шний, в ньому поживи стачить для вс╕х. П╕д тим деревом знайшла соб╕ т╕нь польова зв╕рина, а на галузз╕ - птахи небесн╕. Коли ж з╕йшов з небес Сторож Божий та Святий, ╕ кликнув ╕з силою, ╕ так проказав: "Зрубайте це дерево ╕ пов╕друбуйте галуззя його, порозсипайте пл╕д. Нехай з-п╕д нього роз╕йдеться уся зв╕рина, а птахи з галуззя його! Та зоставте в земл╕ пня його кореня, але в путах зал╕зних ╕ м╕дяних. ╤ небесною росою нехай в╕н зрошу╓ться, а його частка - зо зв╕риною на польов╕й трав╕. Його людське серце зм╕нене буде, ╕ дане йому серце зв╕рине, ╕ с╕м час╕в перейдуть над ним. ╤ прийде до нього, що над царством людським ╓дино пану╓ Всевишн╕й. Оцей сон бачив я, цар Навуходоносор, а ти, Валтасаре, скажеш його розв"язку, бо вс╕ мудрец╕ мого царства нездатн╕...

... ╤ здогадався Немирич, що Навуходоносор так зверта╓ться до Дани╖ла-пророка, який остовп╕в раптово на ц╕лу годину. Тимчасом цар кинув поглядом в його б╕к:

- А ти хто будеш ╓си? Бо не схожий на в╕щун╕в та заклинател╕в вавилонських.

Зн╕тився на хвилю ╕ розгубився Юр╕й, та врешт╕ низенько голову похилив:

- Русин я, ваша царська величносте, з козацького краю, - силувано в╕дказав.

- ╤ мова твоя несхожа, - спохмур╕ло Навуходоносорове лице. - Пов╕к соб╕ пам"ятай: нема русина чи ╓гиптянина, юдея чи перса... ╢ Вавилон, ╕ царство ╓дине, ╕ мова ╓дина, ╕ я його цар, цар цар╕в вс╕х св╕т╕в...

"Ще один вишукався Пушкар", - подумав Юр╕й сердито ╕ в╕дразу злякався, а чи не почу╓, часом, його думку цар.

Коли ж пророк Дани╖л врешт╕ до тями д╕йшов, здригнувшись, немов з╕ сну, то мовив до Навуходоносора:

- М╕й пане, на ворог╕в би тво╖х цей сон... Дерево, яке бачив ти ╕ яке неба сягало, а обв╕д на землю всеньку, а в╕ття гарне та пл╕д великий, ╕ в ньому пожива для вс╕х - то ти, м╕й царю, великий та вельми дужий...

Голос пророка з╕рвався було, в╕дчувалося в мить якусь, що з хвилювання хрипнути став, та зрештою знову вир╕внявся.

- Але тебе виженуть в╕д людей, ╕ з польовою зв╕риною буде пробування тво╓, ╕ дадуть тоб╕ ╖сти траву, як волам, ╕ з небесно╖ роси тебе зросять, ╕ с╕м час╕в перейдуть над тобою, аж поки п╕зна╓ш, що над царством людським Всевишн╕й пану╓...

- А це ще побачимо, - не став слухати дал╕ Навуходоносор ╕, скрегонувши з серця зубами, крутнувся р╕зко ╕ з напудженою до п╕всмерт╕ свитою в╕д╕йшов.

Хто зна, чи пов╕рив цар Дани╖лов╕, т╕льки, прогулюючись власним розк╕шним палацом, не стримався в гордин╕ якось:

- Чи ж це не величний Вавилон, що я збудував на д╕м царства свого, м╕ццю потуги сво╓╖ та на славу пишноти сво╓╖? ╤ чи не вавилонц╕ то впевнилися у велич╕ власн╕й, що за собою св╕т поведуть?

Заледве слово останн╓ з вуст зл╕тало, як голос почувся з небес:

- Тоб╕ говорять, царю Навуходоносоре: оце царство в╕дходить в╕д тебе!

Т╕╓╖ ж мит╕ сталося неймов╕рне: виконалося слово над Навуходоносором, ╕ був в╕н в╕длучений в╕д людей, ╕ ╖в траву, як воли ╖дять, ╕ спрагу м╕г тамувати х╕ба росою; волосся у здичав╕лого стало немов орлине п╕р"я, а його пазур╕ - як у хижих птах╕в... Без крихти жалю дивився Немирич, як жад╕бно Навуходоносор жував жмут трави, жвакував на обидва кутки рота, ще й попихаючи брудними к╕гтями, - ╕ не було в Юр╕я н╕ сп╕вчуття, ан╕ злостивост╕, х╕ба тихо потенькувала, як ╕нколи в скронях жилка, нехитра думка. В ун╕верситетських ст╕нах ставши переконаним республ╕канцем, в╕н би тепер був пот╕шений, аби такого Навуходоносора, ще так недавно сповненого царсько╖ велич╕ та гордин╕, могли побачити т╕, кого звуть самодержцями чи диктаторами: глянути на немитого, мухами рясно обл╕пленого ╕ завше голодного володаря шмату св╕ту, що вигр╕ба╓ к╕гтями он хробака з земл╕...

Немирич ще поверхом вище п╕днявся вежею ╕ вздр╕в знову царя, судячи з пишност╕ його облачення, т╕льки царя ╕ншого вже. "Тут х╕ба на кожному поверс╕ по володарю", - спантеличено думав, допоки здогад не спав: тож ╕нш╕ роки.

Поб╕ля царя стояв опов╕сник ╕ голосом, якому хот╕в надати суворост╕ та поважност╕, а насправд╕ чомусь писклявим, гукав:

- Нарадилися вс╕ найвищ╕ урядники царя Дар╕я, заступники та сатрапи, радники та п╕дсатрапи видати заборону, щоб аж до тридцяти день кожен, хто буде виголошувати якесь прохання в╕д якого-будь бога чи людини, кр╕м в╕д тебе, о царю, був вкинутий в лев"ячу кл╕тку. Цар затвердив цю заборону, яка не може зм╕нена бути за законом м╕дян та перс╕в, бо р╕вний в╕н богов╕...

А через якийсь час Юр╕й побачив натовп, що ро╓м джмелиним гуд╕в, а крайн╕ пальцями тицяли:

- Ведуть! Он ведуть...

З того боку, куди було тицяли, побачив Юр╕й озбро╓них стражник╕в, що вели Дани╖ла-пророка. Б╕ля ями ╕з левами приспинилися, штовхонули туди Дани╖ла, а отв╕р приклали каменюкою ваговитою. Яму цар запечатав печаткою власною та печатками найб╕льших вельмож.

Т╕льки рев левиний почувся з ями - жаский, протяжний ╕ сумовитий.

- За що то пророка? - допитувався у крайн╕х ╕з натовпу Юр╕й.

- Заздр╕сть людська, - в╕дказували. - То завидющ╕ урядники та найвищ╕ сатрапи перед царем схитрили, бо жаба ╖х брала за славу ╕ розум цього Дани╖ла. Знали вони, що Богу Живому пророк як молився, так ╕ буде молитися, тож неминуче порушить царський указ...

А ти ж думав, ковтав г╕ркоту Немирич, що лишень по Конотопов╕ заздр╕сть вперше люд погубила. В то╖ заздрост╕ родов╕д з кор╕нням на р╕дк╕сть глибинним...

Цар, що не бажав Дани╖лово╖ смерт╕, та вд╕яти н╕чого не м╕г перед очима вавилонц╕в таких гордовитих, з трепетом ╕ над╕╓ю вранц╕ ╕шов до ями.

- Дани╖ле, - гукав, - рабе Бога Живого, чи тв╕й Бог, якому ти завше служиш, м╕г врятувати тебе в╕д лев╕в?

- М╕й Бог, - почулося з ями, - послав Свого Ангела, ╕ позамикав левов╕ пащ╕, ╕ вони не пошкодили мен╕.

М╕ж тим у веж╕ поступово темн╕ло, хмара, що надходила з заходу, сперш була простою синюватою плямою на кра╓чков╕ небосхилу, та з наближенням на очах набухала, розгортала сво╖ темн╕ крила ╕ ось вже затулила п╕внеба. В╕ддален╕ блискавиц╕ злегка п╕дморгували, без грому спалахували ╕ згасали; поступово чулося якесь прита╓не ╕ невдоволене вурчання, а згодом - виляски грому; коли ж над сам╕с╕нькою вежею зависла густа ╕ аж синя маса, настали справжн╕с╕ньк╕ сут╕нки серед б╕лого дня: тепер блискавиц╕ били прям╕с╕нько в вежу, ╕ кожен наступний удар був кр╕пшим та потужн╕шим попереднього.

Нажаханий Юр╕й кинувся б╕гти вниз, штовхаючись у юрм╕ таких самих переполоханих, нараз видалося йому, що заплутався у клубку переход╕в та коридор╕в, ╕ в╕н разом з ус╕ма кружля╓ тим самим поверхом - ще спробував, смикнувши за рукава, найближчого вт╕кача перепитати. Натом╕сть у в╕дпов╕дь почув белькот╕ння якесь незрозум╕ле, хоч дос╕ в╕льно балакав з ус╕ма вавилонцями.

Подивований Юр╕й взявся питати наступного вт╕кача ╕ почув дос╕ незнану мову, ще трет╕й в╕д╕звався зовс╕м по-╕ншому - ╕ здогад раптовий на думку спав: то Всевишн╕й за гординю вавилонцям вс╕ мови зм╕шав.

╤ раптом побачив в╕н Ангела, що сходив ╕з неба, ╕ земля осв╕тилась в╕д слави його. ╤ гучним голосом кликнув Ангел:

"Упав, упав великий Вавилон! Став в╕н оселею демон╕в, ╕ сховищем усякому духов╕ нечистому, ╕ сховищем ус╕х птах╕в нечистих та ненавидних, бо лютим вином розпусти сво╓╖ в╕н напо╖в вс╕ народи! ╤ земн╕ цар╕ з ним розпусту чинили, а земн╕ купц╕ збагат╕ли в╕д сили розкош╕ його!"

А ще почув Юр╕й ╕нший голос ╕з неба, який про Вавилон говорив: "Вийд╕ть ╕з нього, люди мо╖, щоб не сталися ви сп╕льниками гр╕х╕в його, ╕ щоб не потрапили в карання його. Гр╕хи бо його досягли аж до неба, ╕ Бог ╕згадав про неправди його".

Врешт╕ вибрався якось Юр╕й ╕з веж╕, вит╕к, виплив живою р╕кою, бо нажахан╕ люди не зважали вже на себе под╕бних, хто падав, того посп╕хом переступали чи й просто топтали; рятувався кожен, як м╕г. Тому-то й страшать веж╕ под╕бн╕, подумалось Юр╕ю мимох╕ть, що людину розтопчуть у момент найнеспод╕ван╕ший, ╕ не важитиме, чи лиха, а чи добра людина, св╕тла чи з мороку потойб╕чного, с╕рководнем пропахлого. Ма╓ цьому противитись люд, хай нав╕ть тебе, с╕мдесят раз╕в прод╕рявленого, загорнуть у м╕шковину, ╕ в багнюку смердючу вдячне земляцтво вкине...

А тим часом блискавиц╕ кресали за блискавицями, чорний дим клубами велетенськими валив ╕з веж╕, ймов╕рно, гор╕ла то земляна смола, яка за розчин служила для скр╕плення цегли; в╕двалювалися в╕д буд╕вл╕ ц╕л╕с╕ньк╕ брили ╕ з гуркотом та пилюгою падали вниз, а в╕д блискавиць та вогню плавилась нав╕ть цегла. Юр╕й не б╕г, а швидше н╕сся в хмарах пилюги, у штовханин╕ немилосердн╕й разом з людом р╕зного кольору шк╕ри, поряд з такими ж нажаханими верблюдами, козами, осликами та ╕ншою живн╕стю, - ╕ цей живий вал чимдуж вус╕б╕ч розпливався подал╕ в╕д страшно╖ тепер буд╕вл╕, п╕д якою двигт╕ла земля ╕ грозила от-от розчахнутися, буд╕вл╕, яка на очах валилася ╕ яка за вс╕ма законами правди ╕ справедливост╕ не могла не завалитися; ╕ хоч ╖╖ ще не раз силитимуться в╕дбудувати, та щоразу, думалось Юр╕ю, сипатиметься вона з гуркотом ╕ ядучим, що видира╓ леген╕, димом...


Новий герой укра╖нсько╖ ╕сторично╖ роман╕стики, або Повернення до запов╕т╕в В"ячеслава Липинського


В укра╖нськ╕й ╕сторичн╕й роман╕стиц╕ з козацько╖ проблематики були популярними постат╕ геро╖чно-войовничого стилю. Наш╕ письменники люблять писати про загор╕лих у безперестанних битвах козак╕в-рубак типу Максима Кривоноса або ╤вана С╕рка. Зрозум╕ло, що про звитяжц╕в на пол╕ бою ╕ писати, ╕ читати ц╕кав╕ше. Для п╕дняття патр╕отичного духу молодо╖ генерац╕╖ б╕льш в╕дпов╕дними здаються люди, як╕, "як князь-завойовник" Святослав, йшли на ворога з в╕дкритим забралом. Менше нашими роман╕стами зверталося уваги на геро╖в-мисленник╕в, як╕ творили непроминальн╕ цив╕л╕зац╕йн╕ вартост╕, на ╕дейних стовп╕в нац╕╖, на визначних ╕нтелектуал╕ст╕в, котр╕ закладали основи мислення, л╕пили духовну сутн╕сть нац╕╖.

Юр╕й Немирич не став геро╓м роман╕в про минуле радянського часу, ╕ це зрозум╕ло. В╕н був дуже незручний у в╕дтинку часу окупац╕╖ Укра╖ни б╕льшовицькою Рос╕╓ю, бо хот╕в в╕д╕рвати Укра╖ну в╕д "старшого брата". Хоч в л╕тератур╕ к╕нця XIX - початку XX стол╕ття ця людина знайшла сво╓ пошанування ╕ увагу не лише в науков╕й, але й у художн╕й л╕тератур╕. Першим Ю. Немирича в╕дзначив видатний знавець культурного ╕ соц╕ального життя Волин╕ Орест Левицький. В╕н вивчав соц╕н╕анський рух на укра╖нських землях ╕ звернув увагу на Ю. Немирича, ╕н╕ц╕атора заснування соц╕н╕ансько╖ академ╕╖ в Киселин╕. В художн╕й л╕тератур╕ постать Юр╕я Немирича теж не нова. Про нього згадували ╤ван Нечуй-Левицький - у сво╓му мистецькому досл╕дженн╕ "╤ван Виговський", Богдан Лепкий у сво╖х ╕сторичних творах. Мабуть, невипадково один з головних персонаж╕в роману Ю. Андруховича "Рекреац╕╖" носить ╕м"я Юр╕й Немирич. Парт╕йний рух╕вський та уесдеерп╕вський псевдон╕м "Немирич" мав видатний б╕бл╕ограф ╕ культуролог Володимир Дорошенко.

Але справжн╕м геро╓м постать Юр╕я Немирича стала для нашого великого мислителя-консерватора, ╕сторика ╕ пол╕тичного д╕яча В"ячеслава Липинського. В╕н звеличив ╕ п╕дн╕с до висот найб╕льших нац╕ональних надбань в культурн╕й царин╕ ф╕гуру творця Гадяцько╖ угоди м╕ж Польщею та Укра╖ною 1657 р. Ю. Немирич, завдяки В. Липинському, став у нас уособленням в╕ков╕чного протир╕ччя м╕ж аристократизмом духу й охлократичною ру╖ною широкого загалу анарх╕зовано╖ демократ╕╖. ╤ не лише в часах Хмельниччини, але протягом усього ╕сторичного часу. Може, для доби укра╖нсько╖ революц╕╖ Ю. Немирич виглядав нав╕ть б╕льш характеристичним, н╕ж для час╕в козаччини. В"ячеслав Казимирович неодноразово зверта╓ться до постат╕ Юр╕я Немирича у сво╖х "Z dziejów Ukrainy", "Укра╖на на перелом╕", "Листи до брат╕в-хл╕бороб╕в". Для В. Липинського цей нетиповий укра╖нець став тим символом стремл╕нь покращення укра╖нсько╖ раси, до яко╖ в╕н закликав ус╕╓ю сво╓ю творч╕стю й громадсько-пол╕тичною працею.

Вчення В. Липинського, його консервативно-державницька сутн╕сть, здавалося, знаходилаи найкраще розкриття в житт╕ та справах Ю. Немирича. Б╕ограф╕я останнього найкращим чином п╕дтверджувала теоретичн╕ сусп╕льствознавч╕ конструкц╕╖ В"ячеслава Казимировича. В╕н закликав до ╓вропейсько╖ високо╖ осв╕ченост╕ ╕ протиставляв ╖╖ варварству ╕ нев╕гластву ╓враз╕йського степу. Для нього Немирич "з певною погордою поглядав на м╕сцеве варварське життя", бо сам був, за визначенням В. Липинського, "з╕нтернац╕онал╕зований ╓вропейською осв╕тою мандр╕вник, письменник ╕ укра╖нський пан". Так, в Немиричев╕ напрочуд вдало сполучалися ц╕ реч╕, як╕ пост╕йно розд╕ляли укра╖нське сусп╕льство. Якщо це аристократ, то обов"язково мусить бути не укра╖нським, а польським чи рос╕йським, якщо укра╖нець, то апр╕ор╕ мусить бути простою людиною, демократом з малою осв╕тою, або й зовс╕м неосв╕ченим. У приклад╕ Немирича все було якраз так, як лягало в сусп╕льну концепц╕ю В. Липинського. Осв╕та найкращих ун╕верситет╕в ╢вропи: Оксфорд, Кембр╕дж, Сорбонна. Автор визнаних у ╢вроп╕ пол╕тичних трактат╕в. Походження ж глибоко укра╖нське. З питомо серединних волинських земель.

Ю. Немирич багато в чому був под╕бним до самого В. Липинського. Паралел╕в зауважити можна аж занадто багато, ╕, напевно, це в╕дчувалося найкраще самим В"ячеславом Казимировичем. Обидва волиняки. Киселин, де була фундована ар╕янська академ╕я, знаходився зовс╕м поруч з р╕дними Затурцями В. Липинського. В. Липинський, пориваючи з╕ сво╖м середовищем, одержав в╕д поляк╕в наличку "зрадника", Ю. Немирич теж порвав з середовищем Реч╕ Посполито╖ ╕ став одним з формулятор╕в ╕де╖ укра╖нсько╖ шляхти, то╖ шляхти, яку представляв староукра╖нський во╓вода Адам Кис╕ль. Але шляхта Ю. Немирича - це вже новий шляхетський стан, що творить з козацькою старшиною Хмельницького нову пров╕дну верству, в╕дм╕нну в╕д ол╕гарх╕чно-магнатсько╖ польсько╖ шляхти Реч╕ Посполито╖, як╕й ця нова шляхта протиставля╓ться як новий державний елемент Гетьмансько╖ укра╖нсько╖ держави. В. Липинський писав, що "по довг╕й еволюц╕╖ ╕ включенню в себе державно-творчих, культурних, нац╕онально св╕домих елемент╕в, козаччина з╕ збунтовано╖ проти Реч╕ Посполито╖ в╕йськово-добичницько╖ безнац╕онально╖ касти перетворилась в державно-нац╕ональну аристократичну верству, то зникли сам╕ собою т╕ перепони, як╕ шляхту укра╖нську в╕д козацько╖ Укра╖ни в╕дд╕ляли".

Сам В. Липинський на початку XX ст. так само творив новий сусп╕льний укра╖нський стан - укра╖нську шляхту час╕в нац╕онального в╕дродження, яка мала з укра╖нською демократ╕╓ю творити основу новочасно╖ укра╖нсько╖ держави. Але нац╕ональна демократ╕я не зрозум╕ла В. Липинського ╕ залишила за дужками укра╖нсько╖ революц╕╖ у 1917 р. В. Липинський на початку XX ст. - речник свого стану нащадк╕в колишньо╖ "русько╖" шляхти, яку до Б. Хмельницького у середин╕ XVII ст. прив╕в Ю. Немирич. А водночас В"ячеслав Казимирович був л╕дером укра╖нських римо-католик╕в, спольщено╖ польсько-культурно╖ ╕нтел╕генц╕╖ шляхетського походження. В. Липинський сам мав римо-католицьке в╕роспов╕дання, але за пол╕тичним вибором був укра╖нцем. Ю. Немирич теж мав у р╕зн╕ пер╕оди життя р╕зн╕ в╕роспов╕дн╕ "ор╕╓нтац╕╖", був ар╕анином та православним в к╕нц╕ життя, але у 1655 р. зробив св╕й пол╕тичний укра╖нський виб╕р. Цей виб╕р В. Липинський закликав зробити й сучасним польськокультурним укра╖нцям. В╕н вважав, що треба залишатися у сво╓му соц╕альному стан╕, але працювати вже не для польсько╖, а для укра╖нсько╖ держави. Так, як це зробив Юр╕й Немирич в середин╕ XVII ст. Той залишився великим землевласником ╕ паном, але перейшов на б╕к козаччини - сили, що тод╕ творила укра╖нську державу.

В. Липинський вважав, що рел╕г╕я не ма╓ визначати нац╕ональн╕сть у XX ст., так ╕ Ю. Немирич був свого часу неправославного в╕роспов╕дання, але був укра╖нцем. Щоправда, в Гетьманськ╕й держав╕ той вже не мав права залишатися ар╕анином, тому ╕ перейшов у православ"я. Бо для Ю. Немирича нац╕ональне виявилося б╕льшим пр╕оритетом за рел╕г╕йне. Для збереження сво╓╖ особливо╖ староукра╖нсько╖ ╕дентиф╕кац╕╖ Ю. Немирич в межах сусп╕льного орган╕зму Реч╕ Посполито╖ до к╕нця збер╕гав сво╓ ар╕анство, нав╕ть коли довелося через це стати дисидентом ╕ залишити меж╕ польсько╖ держави. Ар╕анство його спор╕днило з╕ Швец╕╓ю та ╖╖ королем Карлом X Густавом, бо ц╕ останн╕ були протестантами. Але оф╕ц╕йною в╕рою Гетьманщини могло бути лише православ"я, ╕ Ю. Немирич робить однозначний виб╕р: пр╕оритет нац╕онально-державного став у нього вищим за в╕роспов╕дно-церковний. Цей вчинок в╕дпов╕дав настановам В. Липинського про рел╕г╕╖ ╕ церкву в майбутн╕й укра╖нськ╕й держав╕. Можна в цьому побачити й парафраз ╕де╖ батька нац╕онального консерватизму про територ╕альний патр╕отизм - основу пол╕тично╖ нац╕╖, що буду╓ нац╕ональну ╓дн╕сть не на принципах кров╕ чи в╕ри, а на засадах патр╕отизму земл╕.

Ю. Немирич прийшов до Б. Хмельницького не сам, в╕н прив╕в до нього шляхту, що мала ╕ншу "кров", була польського ╕ рос╕йського походження. Князь С. Четвертинський, Ю. Стеткевич, ╤. Мещерський, Г. Гулевич-Воютинський. Перех╕д Ю. Немирича на службу козацького гетьмана "не був якимсь надзвичайним випадком, а нормальним явищем, - писав В. Липинський, - як завершення процесу формування Держави ╕ орган╕чного сполучення вс╕х частин Укра╖нсько╖ Нац╕╖".

Ю. Немирич ц╕кавив В. Липинського як ╕нтелектуал, який прийшов до Б. Хмельницького у самому розпал╕ визвольно╖ в╕йн╕, коли юридично п╕сля Зборовсько╖ ╕ Переяславсько╖ угоди фактично постала укра╖нська козацька держава, але саме в╕н став тим мислителем, який доформулював укра╖нську незалежн╕сть. Ставши натхненником шведсько-укра╖нсько╖ угоди 1655 р. м╕ж Б. Хмельницьким ╕ Карпом X Густавом, Ю. Немирич у вир╕шальний спос╕б спричинився до юридичного заперечення Переяслава 1654 р. Цей союз ствердив, що для Б. Хмельницького Переяславський догов╕р був лише м╕л╕тарним союзом з москов╕тами. Цей шведсько-укра╖нський союз на п╕встол╕ття став дороговказом для укра╖нсько╖ дипломат╕╖. В╕н випрацював так╕ напрямки укра╖нсько╖ пол╕тики, як╕ згодом у 1708 р. лягли в основу нового шведсько-укра╖нського союзу м╕ж ╤ваном Мазепою ╕ Карлом XII. Союзу, який мав для ╢вропи засв╕дчити постання укра╖нсько╖ держави, для яко╖ Швец╕я лише виступала протектором-гарантом. Отже, Юр╕й Немирич закладав у середин╕ XVII ст. ╕деолог╕ю повед╕нки козацько╖ ел╕ти на десятир╕ччя вперед.

Ю. Немирич був ╕деологом ╕ п╕вденно-╓вропейського вектора пол╕тики Б. Хмельницького. Саме в╕н в╕в переговори про союз з Транс╕льванським князем Юр╕╓м (Д"╓рдем) Ракоц╕. ╤ якби склалося в ╕стор╕╖ так, що на корол╕вський престол у Польщ╕ був обраний не Ян-Казимир, а Юр╕й Ракоц╕, чого вс╕╓ю душею прагнув Ю. Немирич, ситуац╕я Укра╖ни виявилася б куди виграшн╕шою.

Юр╕й Немирич був ╕дейним батьком Гадяцько╖ ун╕╖ (його, а не ╤. Виговського, називають ╕дейним творцем концепц╕╖ три╓дино╖ Реч╕ Посполито╖) - наступного кроку на шляху до унезалежнення Укра╖ни. Ця ун╕я - ще одна б╕фуркац╕йна точка, яка могла зм╕нити розклад сил в ╢вроп╕, ╖╖ майбутн╓ в зовс╕м протилежному напрям╕. Якби Польща п╕шла на утворення три╓дино╖ нац╕╖ й функц╕онування Великого княз╕вства Руського в межах Реч╕ Посполито╖, напевно б вдалося втримати хитку р╕вновагу сил в Сх╕дн╕й ╢вроп╕ ╕ зупинити Московське просування в ╢вропу. Укра╖нська ╕дентичн╕сть могла запанувати ще у XVII ст., ╕, можливо, "в╕дроджувати" Укра╖ну у XIX ст. не довелося б так бол╕сно. Новий нац╕ональний м╕ф орган╕чно б л╕г на п╕дготований ╜рунт, укра╖нц╕ б мали свою вищу верству, яка була б зац╕кавлена, на в╕дм╕ну в╕д деградовано╖ л╕вобережно╖ козацько╖ шляхти, у постанн╕ модерно╖ нац╕╖. ╤ знову на ц╕й б╕фуркац╕йн╕й точц╕ себе зазначив неперес╕чний талант Юр╕я Немирича.

Як дипломат Юр╕й Немирич був так само близьким В. Липинському. "Укра╖на на перелом╕" писалася вже п╕сля дем╕с╕╖ В"ячеслава Казимировича з поста посла Укра╖нсько╖ Держави в Австро-Угорщин╕. На н╕й йому вдалося домовитися з австр╕йцями про ратиф╕кац╕ю Берестейського договору 1918 р. В╕н добився визнання Австро-Угорщиною на при╓днання Галичини до Укра╖ни, а спочатку зд╕йснення мр╕╖ ус╕х укра╖нсько-галицьких пол╕тик╕в - утворення коронного краю. Ю. Немирич закладав у XVII ст. ╓вропейську ор╕╓нтац╕ю Укра╖ни, В. Липинський так само закладав зах╕дний кордон Укра╖ни за етн╕чною л╕н╕╓ю замешкування укра╖нц╕в. Цей кордон мав стати гарантом укра╖нсько╖ держави на багато рок╕в вперед. Йому В. Липинський надавав справедливо б╕льшого значення, н╕ж кордону сх╕дному, через високу нац╕ональну св╕дом╕сть зах╕дних укра╖нц╕в, як╕ цей кордон могли б боронити, на в╕дм╕ну в╕д несв╕домих у сво╖й мас╕ сх╕дних укра╖нц╕в, як╕ ще мус╕ли себе цими укра╖нцями усв╕домити. Але в сво╖й акц╕╖ по вибудуванню укра╖нсько-рос╕йського кордону Сх╕дна Укра╖на мала спиратися на зах╕дноукра╖нську людн╕сть. Планам В. Липинського не випало щасливо зд╕йснится. Але, напевно, на посад╕ посла ╕ консультанта вс╕╓╖ зовн╕шньо╖ пол╕тики Укра╖нсько╖ Держави В. Липинському присв╕чувала д╕яльн╕сть канцлера Ю. Немирича - право╖ руки гетьмана ╤. Виговського.

У в╕йн╕ з анарх╕╓ю укра╖нська аристократ╕я завжди програвала анарх╕зован╕й стих╕╖ мас: у XVII ст. покозачен╕й, у XX - зб╕льшовичен╕й. Юр╕й Немирич пав в╕д рук сво╖х же укра╖нц╕в. В. Липинський залишився у меншост╕ з╕ сво╓ю ╕де╓ю консервативно╖ Укра╖ни.

Роман ╤вана Корсака не просто опису╓ р╕к за роком життя Юр╕я Немирича, в╕н вдало акценту╓ головн╕ моменти д╕яльност╕ майбутнього канцлера Великого княз╕вства Руського: перех╕д в╕д швед╕в на службу в Богдана Хмельницького; службу в гетьмана ╤. Виговського й громадянську в╕йну з полковником М. Пушкарем; п╕дготовку Гадяцько╖ угоди й новий громадянський конфл╕кт через не╖, що й призв╕в до смерт╕ Ю. Немирича. Авторов╕ вдалося показати небуденн╕сть постат╕ Юр╕я Немирича в укра╖нськ╕й ╕стор╕╖, виопуклити думку, що перемогти за письмовим столом не менш почесно, а може, й б╕льш важливо, н╕ж у герц╕ з шаблею в руках.


╤гор Гирич,

член-кореспондент УВАН (США),

зав╕дувач в╕дд╕лу Джерел

з ╕стор╕╖ Укра╖ни XIX - поч. XX ст.

╤нституту укра╖нсько╖ археограф╕╖

та джерелознавства